УХВАЛА

04 листопада 2020 року
м. Київ

Справа № 910/8271/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Пількова К.М., Краснова Є.В.
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 (колегія суддів у складі: головуючий Козир Т.П., Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 (суддя Удалова О.Г.)
за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
до Запорізької обласної державної адміністрації
треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1.Енергодарської міської ради, 2.Фізичної особи-підприємця Лапошина Геннадія Олексійовича
про визнання незаконною бездіяльність та спонукання прийняти рішення
за участю: позивача: Шевченко Т.В. (адвокат),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Звернувшись у суд з даним позовом, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі - позивач), уточнивши свої вимоги, просило:
- визнати незаконною бездіяльність Запорізької обласної державної адміністрації (далі - відповідач) з розгляду заяви позивача про припинення права постійного користування земельними ділянками, утвореними в результаті поділу земельної ділянки державної форми власності, кадастровий номер 2312400000:02:010:0022, площею 0,7442 га, за кадастровими номерами: 2312500000:02:010:0055 (Запорізька область, м.Енергодар, вул.Скіфська, 12, площею 0,4912 га), 2312500000:02:010:0056 (Запорізька область, м.Енергодар, площею 0,0230 га) (далі-земельні ділянки);
- зобов`язати відповідача припинити позивачу право постійного користування земельними ділянками.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на земельних ділянках відсутнє належне позивачу нерухоме майно, у зв`язку з чим він звертався до відповідача з метою припинити право постійного користування, але відповідач не прийняв відповідного рішення, що є порушенням прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020, позов задоволено частково, визнано незаконною бездіяльність відповідача з розгляду заяви позивача про припинення права постійного користування земельними ділянками, в іншій частині позову відмовлено.
2.2. Суди виходили з того, що відповідач незаконно ухилявся від розгляду по суті заяви позивача про припинення права постійного користування земельними ділянками, що є його бездіяльністю. В частині відмови у задоволенні позову, суди вказали на те, що вони не вправі підміняти інший орган влади та перебирати на себе його повноваження.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та позиції інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги, з урахуванням заяви про усунення недоліків, позивач посилався на те, що судові рішення в оскаржуваній частині прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 29.01.2020 у справі № 640/19344/18, від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18.
4. Мотивувальна частина
4.1.Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому під висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, слід розуміти такий, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
4.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.3. У даній справі, судові рішення, які переглядаються у касаційному порядку в оскаржуваній частині, судами попередніх інстанцій розглянуто спір, зокрема, про зобов`язання відповідача припинити позивачу право постійного користування земельними ділянками, а позов обґрунтовано тим, що дії відповідача суперечать вимогам законодавства.
4.4. Посилання скаржника як на підставу для такого оскарження на постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18, від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 29.01.2020 у справі № 640/19344/18, від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18, не може бути виключною правовою підставою касаційного оскарження судового рішення, оскільки у цих справах Верховним Судом переглянуті судові рішення зі спору про: зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Полтавській області затвердити проект землеустрою земельної ділянки; скасування постанов ДАБІ у справах про адміністративне правопорушення; визнання протиправною бездіяльність Мінюста у прирівняні посади; визнання протиправним та скасування відповідного пункту рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Отже правовідносини у справах, на які скаржник посилається як на підставу перегляду судових рішень у касаційному порядку, не є подібними із тими, що у справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, відмінними є і норми права, які регулюють спірні правовідносини.
Інші доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі з урахуванням визначеного статтею 287 ГПК України права касаційного оскарження, не обґрунтовані належним чином в контексті виключних підстав касаційного оскарженні, тому Верховний Суд відповідно до встановлених процесуальним законом меж розгляду справи у суді касаційної інстанції оцінювати та перевіряти їх не може.
4.5. У рішенні у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
4.6. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
4.7. За вказаних обставин оскільки законодавцем обмежено доступ до касаційного суду щодо касаційного оскарження, а відповідно і на касаційний перегляд судових рішень, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України, суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав, враховуючи доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, для перегляду у касаційному порядку судових рішень, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція".
4.8. Сплачена позивачем сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 та на рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 у справі № 910/8271/19, закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          К.М. Пільков

                                                                                          Є.В. Краснов