УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/4196/19 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л. 
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М. 
з участю секретаря
судового засідання         Пеклін Л.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/4196/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» про визнання правочинів недійсними
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Деркач Марина Анатоліївна на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2020 року про забезпечення позову, яка постановлена суддею Гришковець А.Л. в м.Овручі
встановив:
В провадженні Овруцького районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними.
У вересні 2020 року представник ОСОБА_1 – адвокат Паруль Ю.О, звернулася до суду із заявою, в якій просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на автомобіль марки «AUDI» модель «А4», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , заборонивши його відчуження, розпорядження та користування, а також зобов`язати ТОВ «Укрспецпарк», що розташоване за адресою: 02160, м. Київ, вул. Фанерна,4, забезпечити належне зберігання вказаного автомобіля. 
Вказану заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА - Автоторгсервісу» (ТОВ «СТОА - Автоторгсервісу») про визнання правочинів недійсними. Заявник зазначає, що 12.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5002215, за умовами якого позивач отримала кошти для придбання автомобіля марки «AUDI А4», кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль був придбаний та зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Однак, 27.05.2014 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Після розлучення автомобіль знаходився в експлуатації у колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 неодноразово намагалась повернути в своє користування вказаний автомобівль, проте ОСОБА_3 їй відмовляв в цьому. В подальшому, ОСОБА_1 подала позовну заяву до Шевченківського районного суду м. Києва про розподіл майна подружжя та заяву про забезпечення позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2017 було накладено арешт на вказаний автомобіль. З метою виконання ухвали суду ОСОБА_1 звернулася до Регіонального сервісного центру МВС м. Києва, де їй повідомили, що виконати ухвалу неможливо по причині перереєстрації автомобіля на нового власника – ОСОБА_2 . Однак, ОСОБА_1 не продавала та не уповноважувала будь-яку іншу особу здійснити продаж вказаного автомобіля та не вчиняла жодних дій направлених на його відчуження. 
З приводу вказаних обставин ОСОБА_1 звернулась із заявою про вчинення злочину до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, яку було зареєстровано ЄРДР за №12017100100000986 від 27.01.2017 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України. Під час розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що відповідно до договору комісії від 11.10.2016 №3976/16000214 невстановлена особа, за підробленими документами та підписом ОСОБА_1 уповноважила ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» реалізувати вказаний автомобіль. На підставі договору комісії від 11.10.2016 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №3976/16000214 від 11.10.2016 між ТОВ «СТОА-Автоторгсевісу» та ОСОБА_2 .
В межах зазначеного кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта №17-3/477 від 03.06.2019, підпис від імені ОСОБА_1 у вказаному договорі комісії ймовірно виконаний не нею. Відповідно до висновку експерта №17-3/106 від 05.02.2020 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у зазначеному договорі комісії виконаний не нею, а іншою особою, з наслідуванням її підпису. 
Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 05.05.2017, який на момент оформлення підроблених документів працював у ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» та укладав договір купівлі-продажу автомобіля вбачається, що останній не знає осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і вказаний договір він не укладав. Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.05.2017 вбачається, що ОСОБА_4 не знає осіб, пред`явлених йому слідчим для впізнання (пред`являлась фотокартка ОСОБА_1 та особи, яка від імені ОСОБА_1 надала підроблені документи). 
За таких обставин, виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, оскільки відповідач – ОСОБА_2 , якій відчужено вказаний автомобіль, наразі має право розпоряджатись та користуватись ним, що в свою чергу порушує майнові права законного власника майна – ОСОБА_1 , так-як існує реальна загроза, що ОСОБА_2 може відчужити даний автомобіль іншим особам, в тому числі і добросовісним набувачам. 
Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2020 року заяву представника ОСОБА_1  – адвоката Паруль Ю.О. задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки «AUDI» модель «А4», 2011 року  випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з.  НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2  (місце проживання та перебування: 8341, вул. Придніпровська с. Вишенки Київської області, місце реєстрації:  АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 , паспорт серія  НОМЕР_4 , виданий 06.03.2011 Овруцьким РВ УМВС України в Житомирській області) та заборонено розпоряджатися вказаним автомобілем. В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Відповідач ОСОБА_2 , інтереси якої  представляє адвокат  Деркач М.А, подала апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд не пересвідчився чи дійсно між сторонами існує спір. Зокрема, не було взято до уваги відсутність належних доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення позову, а також відсутність обґрунтування, чому саме такий вид забезпечення позову слід застосувати і, що даний вид забезпечення позову не спричинить порушення прав та законних інтересів скаржника. Крім того, судом не було надано належної оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не визначено співмірність застосованого виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, також не було обґрунтовано необхідність вжиття таких заходів. Скаржник вважає, що суд мав повернути позивачу заяву про забезпечення позову у зв`язку із недодержанням вимог ст.151 ЦПК України та вирішити питання щодо зустрічного забезпечення позову.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2  та її представник - адвокат Деркач М.А, доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. 
Представник позивача - адвокат Паруль Ю.О, заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Представник ТОВ «СТОА-Автоторгсервісу» в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Так, задовольняючи подану заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, а застосування саме таких видів забезпечення позову є співмірними заявленим вимогам та фактично реалізує мету його застосування. При цьому, судом враховано,  що обраний заявником спосіб забезпечення позову,  не повинен порушувати право відповідача у справі та не позбавляти її права володіння чи користування вказаним автомобілем, оскільки будь-яких доказів, що ОСОБА_2 може використовувати автомобіль недбало суду не було надано.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.
Так метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом ч.1 та 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
З матеріалів вбачається, що зазначені в ухвалі суду заходи забезпечення позову були вжиті на підставі письмової заяви позивача, яка належним чином мотивована та відповідала вимогам ст. ст.151 ЦПК України.
Зокрема звертаючись із позовною заявою про визнання правочинів недійсними ОСОБА_1 посилалася на те, що за кредитні кошти, які були отримані на підставі кредитного договору, укладеного 12.12.2011 між нею та ТОВ «Порше Мобіліті», вона придбала у власність та оформила на своє ім`я автомобіль марки «AUDI А4», кузов № НОМЕР_1 , д.н.з.  НОМЕР_2 . В подальшому даний транспортний засіб від її імені на підставі підроблених документів був незаконно відчужений ТОВ «СТОА - Автоторгсервісу», згідно договорів комісії від 11 жовтня 2016 року та купівлі-продажу транспортного засобу від 11 жовтня 2016 року, відповідачу ОСОБА_2 .  
Вказане свідчить про те, що між сторонами дійсно виник спір щодо вказаного рухомого майна та відповідач ОСОБА_2 має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Суд першої інстанції, врахувавши положення ЦПК України, здійснюючи співвідношення від настання правових наслідків вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням виду забезпечення позову, який є співмірними із заявленими позовними вимогами, відповідності права та законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, а також майнових наслідків заборони здійснювати певні дії, дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «AUDI» модель «А4», 2011 року  випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , заборонивши розпоряджатися вказаним автомобілем.
Отже  висновок суду першої інстанції про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання  рішення суду є вірним.
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову, як накладення арешту на рухоме майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову  заявленим вимогам,  а тому  висновок суду про  задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту відповідає  вимогам закону.
Відповідно до ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.
Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Враховуючи вид забезпечення позову, відсутність ризику у спричиненні збитків відповідачу у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими, колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано не застосував зустрічне забезпечення. Також суд враховує, що згідно обставин справи відсутні підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, визначеного ч.3 ст.154 ЦПК України, що спростовує доводи апеляційної скарги. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що позивачем подано позов про визнання правочинів недійсними 24 грудня 2019 року, а заяву про забезпечення позову - лише 30 вересня 2020 року на правильність судового рішення не впливає, оскільки згідно з ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення  з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Деркач Марина Анатоліївназалишити без задоволення, а ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2020 року- без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року. 

Головуючий Судді