ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 р.	Справа № 520/8500/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 14.09.20 року по справі № 520/8500/2020
за позовом                    ОСОБА_1  
до                   Державної міграційної служби України   третя особа                       Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України №191-20 від 01.06.2020 р.; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення Державної міграційної служби України №191-20 від 01.06.2020 року, на думку позивача, підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року вказаний позов задоволено. Скасовано рішення Державної міграційної служби України №191-20 від 01.06.2020 року. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального (п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”) та процесуального (ст.ст. 76, 77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства України) права.         
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 28.10.2019 року ОСОБА_1 громадянка Республіки Камерун, звернулась з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної Міграційної служби України в Харківській області.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок від 24.04.2020 року, згідно якого заявниці, громадянці Республіки Камерун ОСОБА_1 при поверненні до країни громадянської належності, не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, відсутні. Також вказано, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявниці не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство, в ситуацій внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.
Рішенням Державної міграційної служби України №191-20 від 01.06.2020 року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На підставі зазначеного рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено повідомлення №53 від 10.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Відмову вмотивовано відсутністю умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Позивач, вважаючи вказане рішення протиправними, звернулась з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваного рішення.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.
Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Аналізуючи доводи позивача про те, що в країну походження він не може повернутися у зв`язку з побоюванням зазнати загрози через обставину військового конфлікту, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно з п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Камерун ОСОБА_1 .
27.05.2018 заявниця повітряним шляхом прибула до України на навчання до Харківського національного університету радіоелектроніки, проте не була зарахована на навчання у зв`язку з не сплатою контракту. Не маючи роботи та можливості зв`язатись з рідними для отримання коштів для сплати за навчання, на території України перебувала нелегально.
Заявниця звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 28.10.2019.
На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявницю було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців на осіб без громадянства на території України, а саме за ухиляння від виїзду за межі України після закінчення терміну перебування з 04.07.2018 року, про що був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 127143 від 08.10.2019.
Так, в протоколі співбесіди від 15.11.2019 позивач зазначає, що не бажає повертатись до країни походження через наявність військового конфлікту.
Також, в протоколі співбесіди від 13.01.2020 позивач зазначає, що не зазнавала переслідувань за ознаками раси громадянства, національності, віросповіданням або належності до певної соціальної групи на території країни громадської належності.
Отже, як вбачається з протоколів співбесіди, у заявника відсутні умови, які можуть бути розглянуті для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984р., а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою  переслідувань за  ознаками  раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань також через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Судом встановлено, що переїзд ОСОБА_1 до України не був вимушеним внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки позивач прибула в Україну з метою навчання.
Колегія суддів зауважує, що позивач не змогла обґрунтувати, яка загроза може очікувати на неї у випадку повернення до регіону постійного проживання.
В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Заявлена позивачем інформація також не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Крім того, до моменту звернення за захистом позивач деякий час перебувала на території України нелегально і не вчиняла спроб звернутися за захистом, тобто не вважала себе у небезпеці та не вбачала потреби у міжнародному захисті.
У контексті встановлених обставин колегія суддів зазначає, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.
Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачем не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про її переслідування, або її родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та наявність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України №191-20 від 01.06.2020 року та зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
З огляду на вищезазначене та враховуючи положення ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року по справі № 520/8500/2020  скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  10.12.2020 року