ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/3843/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року в адміністративній справі №160/3843/20 (головуючий суддя першої інстанції Конєва С.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині направлення позивача на стажування, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач 08.04.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №66 о/с від 02.03.2020 року «Про направлення поліцейських ГУНП для проходження стажування до ГУНП в Донецькій області» в частині направлення його на стажування.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працює на посаді оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП в Дніпропетровській області та за оспорюваним наказом №66о/с був направлений до ГУНП в Донецькій області (м.Маріуполь) з 5 березня по 5 червня 2020 року для проходження стажування. Позивач вважає вказаний наказ в оспорюваній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню, посилаючись на те, що стажування проходять такі категорії поліцейських, а саме: працівники поліції, які зараховані до кадрового резерву - для просування по службі; працівники поліції, які призначені на посади керівного складу Національної поліції України; інші працівники поліції - при призначенні на нову посаду згідно із вимогами п.2 Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 24.12.2015 року №1625. Оскільки жодного наказу про зарахування позивача до кадрового резерву не видавалося, він не є таким, що вперше призначений на посаду керівного складу національної поліції і не претендує на нову посаду в ГУ НП, тому він не відноситься до категорії працівників поліції, які підлягають стажуванню у відповідності до вимог Положення №1625, у зв`язку із чим вважає, що наказ №66 о/с в оспорюваній частині не відповідає Закону України «Про Національну поліцію» та Положенню №1625. Окрім того, позивач вказує і на те, що він уже проходив підвищення професійної майстерності з 10 по 13.04.2018 року, тому вимоги Закону щодо підвищення кваліфікації за останні 3 роки ним були виконані та вважає, що висновки щодо відсутності підстав для включення його до наказу про направлення на стажування уже були зроблені у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі №160/4240/19 та з того часу обставини залишилися незмінними.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №66 о/с від 02.03.2020 року «Про направлення поліцейських ГУНП для проходження стажування до ГУНП в Донецькій області» в частині направлення на стажування старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду, викладені в рішенні, не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи.
Позивач відзив на апеляційну скаргу. Не подав
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином. 
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 з 06.12.2005 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по теперішній час проходить службу у підрозділах Національної поліції України у званні капітана поліції на посаді оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП в Дніпропетровській області, що підтверджується копією відповідного посвідчення, копією наказу №66 о/с, біографічною довідкою, витягом з наказу №1 о/с від 03.01.2017 року (а.с.9, 11-13, 45-49).
02.03.2020 року відповідно до Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ №1625 від 24.12.2015 року та на виконання листа Національної поліції України №1053/01/12-2018 від 26.01.2018 року «Про організацію проведення стажування в системі Національної поліції України» відповідачем виданий наказ №66 о/с «Про направлення поліцейських ГУНП для проходження стажування до ГУНП в Донецькій області», яким, зокрема, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП з 5 березня по 5 червня 2020 року направлено для проходження стажування до ГУНП в Донецькій області (м.Маріуполь) з табельною вогнепальною зброєю, що підтверджується змістом наведеного наказу №66 о/с (а.с.11-13, 34-35, 45-46).
Не погодившись із вказаним наказом в частині щодо направлення його на стажування до ГУНП в Донецькій області, позивач оскаржив такий наказ до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не може бути віднесений до категорії осіб, які призначені на нову посаду у розумінні Положення №1625, а тому і не може бути направлений для проходження стажування, у зв`язку із чим наказ №66 о/с в частині направлення позивача на стажування є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-УІІІ (далі по тексту - Закон №580).
Статтею 72 Закону №580 передбачено професійне навчання поліцейських, яке складається з :1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності.
Порядок, організацію та терміни проведення професійного навчання визначає Міністерство внутрішніх справ України.
Частиною 1, ч.7 ст.75 Закону №580 визначено, що післядипломна освіта поліцейських здійснюється на загальних засадах, визначених Законом України «Про вищу освіту», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, і складається із: 1) спеціалізації; 2) перепідготовки; 3) підвищення кваліфікації; 4) стажування. Порядок  організації післядипломної освіти поліцейських  установлює Міністерство внутрішніх справ України з урахуванням положень цього та інших законів.
Організаційно-правові засади організації післядипломної освіти працівників Національної поліції України визначає Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24.12.2015 року №1625 (далі по тексту - Положення №1625), який було видано на виконання ч.7 ст.75 Закону №580.
Одним із видів післядипломної освіти згідно пукту 1 розділу ІІІ Положення №1625 є стажування - набуття працівником поліції досвіду виконання завдань і обов`язків певної професійної діяльності або галузі знань.
Порядок і умови проходження поліцейськими стажування визначено розділом ІХ Положення №1625.
Відповідно до п.2 розділу ІХ Положення №1625 стажування проходять:
- працівники поліції, які зараховані до кадрового резерву, - для просування по службі;
- працівники поліції, які вперше призначені на посади керівного складу Національної поліції України;
- інші працівники поліції - при призначенні на нову посаду.
Таким чином, вказаним нормативно-правовим актом чітко визначені категорії поліцейських, які повинні проходити стажування.
При цьому, визначальним фактором для направлення на стажування у зв`язку із призначенням на нову посаду, має бути відмінність функціональних обов`язків поліцейського до і після призначення.
Так, позивача, як прибулого з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, було призначено оперуповноваженим 5-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності з 03.01.2017 року згідно наказу №1 о/с від 03.01.2017 року, а у подальшому наказом від 10.05.2017 року №156 о/с позивача переміщено на посаду оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП, звільнивши з посади оперуповноваженого 5-го міжрайонного відділу того ж управління з 11.05.2017 року.
08.04.2019 року через невиконання наказу №819 від 01.03.2019 року про направлення на стажування позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з займаної посади.
Рішенням суду позивача було поновлено на роботі з відповідними висновками суду про те, що посада, яку займав позивач не була новою посадою, а, відповідно, позивач і не підлягав направленню на стажування за наказом №819 від 01.03.2019 року, що підтверджується витягом з наказу №1 о/с від 03.01.2017 року та обставинами щодо позивача, встановленими постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 року у справі №160/4240/19 (а.с.15-23, 49).
Наведена постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 року у справі №160/4240/19 набрала законної сили 07.11.2019 року.
Незважаючи на висновки, викладені у вказаному вище судовому рішенні, які відповідно до ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України та вимог ст.129-1 Конституції України є обов`язковими для виконання, у тому числі і посадовими особами органів поліції, відповідач видав оскаржуваний наказ №66 о/с від 02.03.2020 року про направлення, на стажування в тому числі і позивача та переконаний, що посада оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП є для позивача новою посадою, а тому в силу приписів Положення №1625, позивач підлягає обов`язковому направленню для проходження стажування (а.с.36-41).
Разом з тим, слід зазначити, що у відповідності до вимог ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, а отже, призначення на нову посаду має наслідком наділення останнього новим спектром професійних прав та обов`язків.
Проте, на підтвердження того, що ця посада є новою для позивача після поновлення його на службі в поліції за вищезгаданим судовим рішенням у справі №160/4240/19, має будь-які відмінності у функціональних обов`язках поліцейського до і після його призначення, апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
Натомість, у даному випадку, позивач був переміщений з посади оперуповноваженого 5-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП на посаду оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП.
Таким чином, фактично позивач, як був оперуповноваженим оперуповноваженого міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП, так ним і залишився.
Зазначене апелянтом не спростовано. 
Більш того, вказані обставини були встановлені також і під час судового розгляду адміністративної справи №160/4240/19 між тими ж сторонами, а також стосувалися встановлення обставин щодо позивача з приводу невиконання ним наказу №819 від 01.03.2019 року стосовно не прибуття на стажування без поважних причин, який було прийнято на виконання листа Національної поліції України №1053/01/12-2018р. від 26.01.2018 року, що підтверджується змістом постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 року у справі №160/4240/19 (а.с.15-23, 11-14).
Вказаний лист був підставою і для прийняття оспорюваного наказу №66 о/с від 02.03.2020 року, який є предметом спору у данній справі.
У відповідності до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, виходячи з того, що переміщення позивача з посади оперуповноваженого 5-го міжрайонного відділу міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП на посаду оперуповноваженого 3-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП згідно наказу №1 о/с від 03.01.2017 року його функціональні обов`язки поліцейського не змінилися на момент розгляду даної справи, доказів протилежного відповідачем суду не надано, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не може бути віднесений до категорії осіб, які призначені на нову посаду у розумінні Положення №1625, а, відповідно, позивач і не може бути направлений для проходження стажування, у зв`язку із чим наказ №66 о/с в частині направлення позивача на стажування є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, з тексту листа Національної поліції України від 26.01.2018 року №1053/01/12-2018, який був підставою для направлення позивача на стажування, вбачається, що організація проведення стажування тривалістю не менше трьох місяців працівників поліції на посадах в органах і підрозділах головних управлінь Національної поліції в Донецькій і Луганській областях відповідно до тих, які вони обіймають за основним місцем служби, повинна відбутись згідно з вимогами Положення №1625.
За вказаним листом однією з категорій працівників поліції, які в першу чергу повинні відряджатися для проходження цього стажування є, зокрема, поліцейські, які проходили службу в поліції та були звільнені зі служби в поліції за різними підставами, а у подальшому поновлені в судовому порядку чи прийняті на службу до поліції в установленому законом порядку, що протирічить змісту Положення №1625, а відтак судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги посилання апелянта на наявність підстав для включення позивача до списку осіб для проходження стажування вдруге, як поновленого на посаді з 09.04.2019 року за судовим рішенням.
Також суд не приймає посилань відповідача про відсутність факту порушення прав та законних інтересів позивача за статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки сам факт прийняття наказу №66 о/с від 02.03.2020 року у оспорюваній частині стосується прав та інтересів позивача, пов`язаний з проходження позивачем публічної служби, та породжує для позивача обов`язкові для виконання вимоги з якими, у даному випадку, останній не погоджується (спонукає позивача до вчинення певних дії), а отже, зазначений наказ є актом індивідуальної дії в розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, такий акт індивідуальної дії за адміністративним позовом такої особи підлягає перевірці адміністративним судом у порядку та у спосіб, встановлений статтею 55 Конституції України та статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року в адміністративній справі №160/3843/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня       2020 року в адміністративній справі №160/3843/20 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених частиною 4, пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак