ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» жовтня 2020 року 
м. Харків
справа № 639/6483/18-ц
провадження 22ц/818/3524/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачка - ОСОБА_3 , представниця відповідачки - ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року в складі судді Баркової Н.В.

в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 листопада 2003 року по 12 листопада 2018 року він з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначив, що в ході спільного сумісного проживання подружжя, вони вели спільне господарство та приймали участь у його утриманні. Він настільки, на скільки це можливо при відповідній інвалідності, здійснював трудову діяльність, а зароблені грошові кошти витрачав на примноження та утримання спільної сумісної власності. За таким же цільовим призначенням він витрачав і отримувану у зв`язку з інвалідністю ІІІ групи пенсію.

Вказав, що ОСОБА_3 професійно займається спортивним орієнтуванням - видом спорту, яким вона й заробляє на життя, не враховуючи також отримувану пенсію у зв`язку з інвалідністю ІІІ групи. Вона часто виїжджала та виїжджає на спортивні збори, тренування та змагання, у зв`язку з чим він, жертвуючи своєю трудовою діяльністю, у цей час займався утриманням та вихованням дочки. Таким чином, вони, розподіливши між собою обов`язки з утримання спільного господарства, утримання та розвитку дитини, брали однакову участь у підтриманні різних аспектів діяльності сім`ї.

Посилався на те, що за час спільного проживання подружжям придбано:
квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 65,9 кв м;
нежитлове приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв м;
квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 40,9 кв м;
квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 67,1 кв м;
земельну ділянку площею 0,9819 га, кадастровий номер № 0523483000:05:005:0112, що знаходиться у Вінницькій області, Погребищенського району, Морозівська сільська рада;
автомобіль KIA CERATO, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 .

Вважав, що вказане майно набуте під час перебування сторін у шлюбі. Подружжя спільно надавало згоду на його придбання та бажало в подальшому використовувати його під час ведення спільного господарства, тому це майно слід визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнати право приватної власності ОСОБА_1 на: Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 65,9 кв м; Ѕ частину нежитлового приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 40,9 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 67,1 кв м; Ѕ частину земельної ділянки площею 0,9819 га, кадастровий номер № 0523483000:05:005:0112, що знаходиться у Вінницькій області, Погребищенського району, Морозівська сільська рада; Ѕ частину автомобіля KIA CERATO, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 ;
та визнати право власності ОСОБА_3 на: Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 65,9 кв м; Ѕ частину нежитлового приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 40,9 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 67,1 кв м; Ѕ частину земельної ділянки площею 0,9819 га, кадастровий номер № 0523483000:05:005:0112, що знаходиться у Вінницькій області, Погребищенського району, Морозівська сільська рада; Ѕ частину автомобіля KIA CERATO, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 ;
судові витрати, що пов`язані з підготовкою до цивільної справи та будуть понесені у зв`язку з її розглядом покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги, визначені в позовній заяві; вирішити питання щодо судових витрат.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги та доводи позовної заяви. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що майно, яке придбано за згодою обох із подружжя вважається спільною сумісною власністю незалежно від походження грошових коштів. Вказав, що між сторонами був розподіл участі в сімейних обов`язках і він займався вихованням дитини, а також працював, коли дружина не була на спортивних зборах, тренуваннях та змаганнях.

11 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що майно, яке позивач вважає спільним майном подружжя, придбано нею за її особисті кошти, отримані за нагороди, премії, стипендії, перемоги на олімпійських іграх та від продажу квартири АДРЕСА_5 , яка належала їй на праві власності. Зазначила, що вона працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора. За період з січня 2007 року по грудень 2018 року вона отримала дохід в розмірі 547 617, 90 грн - заробітна плата, 1 045 000,00 грн - президентська премія, 4 236 883, 26 грн - грошові винагороди (премії), які складаються з суми грошових винагород (премій) в сумі 1 407 000,00 грн, отриманих у жовтні 2009 року, 1 980 000,00 грн, отриманих у серпні 2013 року, 8 100 383, 26 грн, отриманих у липні 2017 року після чергових перемог на олімпіаді. Вказала, що позивач не приймав участі у вихованні дитини навіть під час її перебування на змаганнях. Дитиною опікувалася вона та її мати, баба дитини. Позивач ніде не працював, отримав лише пенсію по інвалідності, яку витрачав на власні потреби. 

15 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці відповідачки надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначила, що 05 жовтня 2009 року на відкритий нею особистий банківський рахунок у Акціонерному товаристві «Ощадбанк» надійшла сума в розмірі 1 400 000,00 грн премії за участь в олімпійських іграх в Китаї. Протягом жовтня 2009 року вона зняла грошові кошти на суму 821 765,00 грн, які витрачені нею на придбання автомобіля KIA CERATO, 2009 року випуску, 16 жовтня 2009 року, за 187 320,00 грн та квартири АДРЕСА_4 , 27 жовтня 2009 року, за 520 700, 00 грн. 19 серпня 2013 року на її особистий банківський рахунок в Публічному акціонерному товаристві «Промінвестбанк» надійшла сума в розмірі 1 980 000,00 грн премії за отримані нею винагороди в Болгарії на олімпійських іграх. З цієї суми вона зняла 21 серпня 2013 року - 330 00,00 грн та 27 серпня 2013 року - 1 500 000,00 грн. 17 жовтня 2013 року вона придбала за договором купівлі - продажу квартиру АДРЕСА_7 . 31 жовтня 2013 року нею продано квартиру АДРЕСА_5 за 516 285, 00 грн, за які, а також, за кошти від премій та нагород і була придбана квартира АДРЕСА_1 за 550 014,00 грн, 14 квітня 2014 року.
27 березня 2017 року вона придбала за особисті кошти нежитлове приміщення третього поверху № 14 площею 5,7 кв м в цьому ж будинку за 45 600,00 грн. Вказала, що ніякої земельної ділянки вона не придбавала і їй нічого невідомо про наявність земельної ділянки у Вінницькій області, пошук якої здійснено за частковим співпадінням, помилково підтягнуті дані щодо цієї земельної ділянки, які вказують на те, що саме за нею зареєстровано цю земельну ділянку.

05 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшла відповідь на письмові заперечення, в якій він наполягав на доводах та вимогах апеляційної скарги. Також, зазначив, що в письмових поясненнях відповідачки відсутнє будь - яке підтвердження того, що саме за грошові кошти, які відповідачка отримала від перемог, вона придбавала нерухоме та рухоме майно.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нерухоме та рухоме майно, яке є предметом спору, відповідачка придбала за премії, винагороди, які є її особистою приватною власністю, тому придбане за час шлюбу майно не є об`єктом спільної сумісної власності.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 15 листопада 2003 року по 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.13, 14).

За час знаходження в зареєстрованому шлюбі сторонами придбано наступне майно, яке підлягає поділу: 
14 жовтня 2009 року - автомобіль марки KIA модель CERATO, KNAFW412BA50949954 за 187 320,00 грн, який зареєстровано за позивачем 27 грудня 2013 року;

27 жовтня 2009 року - квартира загальною площею 67,1 кв м, житловою площею - 40,3 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 за 520 700,00 грн;

17 жовтня 2013 року - квартира загальною площею 40,9 кв м, житловою площею -17,2 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за 631 400,00 грн;

07 квітня 2014 року - 14 листопада 2016 року (дата реєстрації за відповідачкою) - квартира загальною площею 65,9 кв м, житловою площею - 30,5 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 550 014,00 грн;
27 березня 2017 року - нежитлове приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку літ «А-17» загальною площею 5,7 кв м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за 45 600,00 грн.

Вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачкою.

ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 є інвалідами ІІІ групи з дитинства (а. с.15,16).

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що з 25 травня 2002 року по 17 жовтня 2002 року він працював на Дочірньому підприємстві «Завод ім. Малишева»; з 01 серпня 2005 року по 01 липня 2008 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Никта; 01 липня 2008 року по 06 листопада 2008 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Ласун»; з 15 травня 2015 року по 15 жовтня 2019 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Пордуласа» Всі звільнення позивача відбувалися за власним бажанням (а.с.17-18).

Як вбачається із довідки про доходи, виданої Українським центром з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» № 41 від 13 березня 2019 року, ОСОБА_3 працює в центрі на посаді спортсмена-інструктора та її доходи за період з 2007 року по 2018 року становили в сумі 5 829 501,16 грн, до якої включена стипендія Президента в сумі 1 045 000,00 грн та грошова винагорода в сумі 4 236 883,26 грн, також до цієї суми входять 1 407 000,00 грн, отримані в жовтні 2009 року, 1 980 000,00 грн - в серпні 2013 року та 810 383,26 грн - в липні 2017 року (а.с.126-127).

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частиною 3 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 

Відповідно до частин 1-3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі, коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи свідчать про те, що з 15 листопада 2003 року до 12 листопада 2018 року  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони є інвалідами ІІІ групи з дитинства по слуху, та отримують пенсію по інвалідності. За час зареєстрованого шлюбу вони придбали нерухоме та рухоме майно також і за премії, винагороди відповідачки, але в інтересах сім`ї, оскільки позивач в цей час займався вихованням дитини. Вважати, що все майно придбано за винагороди, премії відповідачки підстав немає, оскільки надані матеріали справи не містять безпосереднього зв`язку між отриманням відповідачкою чергових премій та придбанням майна. В довідці про доходи в графі «інші нарахування» зазначено тільки місяць та рік отримання. Достеменно підтвердити, що саме ці кошти витрачені на придбане майно за наданими матеріалами справи неможливо. Письмові пояснення з додатками, які надані до суду апеляційної інстанції, суперечать довідці про доходи, яку надано до суду першої інстанції. 

При наданні вільних пояснень в суді апеляційної інстанції ці суперечності також неможливо було спростувати, оскільки кожна із сторін наполягала тільки на своїй позиції.

Разом з тим протягом знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 періодично працював на різних підприємствах. Так, з 25 травня 2002 року по 17 жовтня 2002 року він працював на Дочірньому підприємстві «Завод ім. Малишева»; з 01 серпня 2005 року по 01 липня 2008 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Никта; з 01 липня 2008 року по 06 листопада 2008 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Ласун»; з 15 травня 2015 року по 15 жовтня 2019 року - в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Пордуласа». Всі звільнення позивача відбувалися за власним бажанням.

ОСОБА_3 працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора та її доходи за період з 2007 року по 2018 року становлять в сумі 5 829 501,16 грн, до якої включена стипендія Президента в сумі 1 045 000,00 грн та грошова винагорода в сумі 4 236 883,26 грн, також до цієї суми входять 1 407 000,00 грн отримані в жовтні 2009 року, 1 980 000,00 грн - в серпні 2013 року та 810 383,26 грн - в липні 2017 року.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що позивач працював кур`єром на цих підприємствах настільки, на скільки це можливо при його інвалідності. Також пояснив, що сторони та їхня дитина проживали разом в квартирі АДРЕСА_4 , вели спільне господарство. Коли дружина позивача виїжджала на спортивні збори, тренування та змагання, він займався вихованням дочки. Нерухоме та рухоме майно придбано подружжям під час шлюбу. Вважав, що позивач має право на це майно, оскільки воно придбавалось за згодою подружжя та в інтересах сім`ї. Після розлучення він залишився проживати по АДРЕСА_4 , його дружина проживає в квартирі АДРЕСА_12 . Квартиру по АДРЕСА_1 відповідачка здає в оренду. Автомобіль знаходиться в користуванні позивача.

В суді апеляційної інстанції представниця відповідачки підтримала письмові пояснення та наполягала на тому, що перелічене нерухоме майно придбано відповідачкою за її особисті кошти, і позивач немає ніякого відношення до нього. Згоди щодо поділу майна з урахуванням його фактичного користування сторони в суді апеляційної інстанції не дійшли.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо переліченого нерухомого та рухомого майна, суд першої інстанції не врахував того, що це майно придбавалося під час шлюбу в інтересах сім`ї, на що надано згоду позивача, про що ніхто з учасників справи не заперечував. Дійсно, відповідачка отримувала премії, винагороди за участь у олімпійських іграх. Проте, позивач в цей час виховував дитину та періодично працював настільки, на скільки це можливо при його інвалідності. 

Посилання відповідачки на те, що веденням домашнього господарства та вихованням дочки займалася вона та її мати та надала листи Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 143 комбінованого типу Харківської міської ради», Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 18 Харківської міської ради Харківської області, Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради, Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Центр розвитку дитини «Інтелект» Харківської області не спростовують участі позивача у вихованні дитини. Вони підтверджують тільки факт участі мати відповідачки у житті родини.

Доводи відповідачки та її представниці щодо того, що позивач не мав достатніх коштів для придбання нерухомого та рухомого майна судовою колегією не приймаються до уваги, виходячи з того, що відповідачка не довела, що позивач не допомагав їй у вихованні дитини, веденні господарства настільки, на скільки це можливо при його інвалідності.

Таким чином, відповідачка не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям в період шлюбу, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково щодо рухомого та нерухомого майна (житлових та нежитлових приміщень), оскільки інформацію щодо земельної ділянки, кадастровий номер № 0523483000:05:005:0112 площею 0,9819 га, що розташована за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, Морозівська сільська рада, яку також просив поділити позивач, знайдено в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за частковим співпадінням. 

Представниця відповідачки в суді апеляційної інстанції доповнила, що ніякої земельної ділянки подружжя не придбавало і правовстановлюючих документів також немає. 

Проти цього не заперечував і сам позивач, тому вважати, що земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу, підстав немає.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача. 

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з відповідачки на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати в розмірі 20 179, 15 грн, які складаються з судового збору в розмірі 11 012, 50 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 9 166, 65 грн, надану в суді першої інстанції. При цьому судова колегія роз`яснює, що оскільки сторони є інвалідами ІІІ групи, вони на підставі пункту 9 частини 5 Закону України "Про судовий збір" не звільнені від сплати судового збору та витрат на правничу допомогу.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнати право приватної власності за ОСОБА_1 на: Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 65,9 кв м; Ѕ частину нежитлового приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 40,9 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 67,1 кв м; Ѕ частину автомобіля KIA CERATO, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 .
Визнати право власності за ОСОБА_3 на: Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 65,9 кв м; Ѕ частину нежитлового приміщення третього поверху № 14 в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 5,7 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 40,9 кв м; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 площею 67,1 кв м та Ѕ частину автомобіля KIA CERATO, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_3 .
В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Cтягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 20 179, 15 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець

                                                                       В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.