ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 грудня 2020 року                                 
м. Харків
справа № 644/6450/16-ц
провадження № 22-ц/818/4023/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С., 
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – представника ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Горчакової О.І.,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.
        
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року з відповідача на його користь стягнуто суму боргу за договором позики, укладеним 09 листопада 2011 року в простій письмовій формі, в розмірі 72 500 грн. 00 коп. та 3% річних в розмірі 2 145 грн. 21 коп. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року з відповідача на його користь також стягнуто 12 662 грн. 96 коп. інфляційних нарахувань.

Вказані рішення суду першої інстанції пред`явлені до примусового виконання, однак на даний час не виконані.
        
Посилаючись на підстави, передбачені статтями 536, 625 ЦК України, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 84 401 грн. 87 коп. (4 087 грн. 81 коп. - 3% за період з 20 вересня 2014 року по 05 серпня 2016 року, 35 642 грн. 17 коп. – проценти за користування чужими грошима за період з 24 вересня 2013 року по 05 серпня 2016 року, 44 695 грн. 73 коп. - інфляційні нарахування за період з 24 вересня 2013 року по 30 вересня 2014 року).

У збільшених в січні 2017 року вимогах ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 107 164 грн. 13 коп. (5 160 грн. 61 коп. - 3% за період з 24 вересня 2013 року по 26 січня 2017 року, 40 505 грн. 64 коп. – проценти за користування чужими грошима за період з 24 вересня 2013 року по 05 серпня 2016 року, 61 498 грн. 88 коп. - інфляційні нарахування за період з 24 вересня 2013 року по 30 вересня 2014 року).
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року позов задоволено. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума в загальному розмірі 107164 грн 13 коп. та 1071 грн 64 коп. судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми в загальному розмірі 107 164 грн. 13 коп. доведені в повному обсязі. У зв`язку з наявністю невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 – представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що представник відповідача був повідомлений належним чином про розгляд справи 06 березня 2017 року. Доказів щодо неправильності висновків суду чи невідповідності їх обставинам справи відповідачем не надано.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2018 року, уточненою ухвалами цього ж суду від 03 березня 2018 року, 23 травня 2018 року, частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 – представника ОСОБА_2 . Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року змінено в частині визначення загальної суми боргу. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума в розмірі 98 480, 77 грн та 992, 26 грн судового збору. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 130,69 грн судового збору. І іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення норм процесуального права; неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що мотивувальна частина рішення не містить розрахунків сум, які підлягають стягненню з відповідача; рішення ухвалено за відсутності відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені про день і час розгляду справи; інфляційні нарахування та 3% річних стягнуто без врахування сум, які вже частково стягнуті за рішенням суду; на суми інфляційних нарахувань не розповсюджується дія частини 2 статті 625 ЦК, оскільки ці суми стягнуті на підставі додаткового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року; позовна вимога про стягнення 3% річних є безпідставною, оскільки в пункті 10 договору позики сторони погодили, що цей правочин є безпроцентним; стягнення суми в розмірі 40505 грн. 64 коп. за користування чужими грошима не кореспондується з вимогами частини 1 статті 1046, статті 1047, частини 1 статті 1048 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представник позивача просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції – без змін.

Відзив мотивовано тим, що повторно після отримання заяви про збільшення позовних вимог відповідач та його представник без поважних причин не з`явилися в судове засіданні 06 березня 2017 року. Твердження представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про незаконність та про подвійне нарахування інфляційних збитків не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. 

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд уважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим .

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 158 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення передбачено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. 

Відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, в редакції, чинній на день постановлення оскаржуваного судового рішення, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Якщо насправді особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, в редакції на день постановлення заочного рішення, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що в судовому засіданні 14.02.2015 було відкладено розгляд справи до 06.03.2017. Відповідач те його представник не повідомлялись про час та дату розгляду справи 06.03.2017, про що свідчить відсутність судових повісток або доказів їх направлення учасникам справи взагалі. 

Судом першої інстанції 22 лютого 2017 року було направлено SMS-повідомлення ОСОБА_3 про призначення апеляційного розгляду 06.03.2017 о 10:30, на номер мобільного телефону зазначеного в процесуальних документах представника відповідача. 

Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 подавав до суду заяву про направлення йому повісток SMS-повідомленням.

Крім того, в заяві від 06.03.2017 року ОСОБА_3 зазначав суду, що не повідомлений про час та дату розгляду справи, у зв`язку з чим просив суд повідомити дату розгляд справи. 

За таких обставин, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не були присутній в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції та не були належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції. 

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи (06 березня 2017 року), причин неявки відповідача та його представника в судове засідання не з`ясував.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням зазначеного, є підстави для обов`язкового скасування заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року та ухвалення нового судового рішення.

Судовим розглядом встановлено, що 09 листопада 2011 року між сторонами укладено в простій письмовій формі договір позики на суму 72 500 грн, що є еквівалентом 8 970 доларів США, для придбання автомобіля Богдан 231040.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 03 квітня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_4 72 500 грн. 00 коп. боргу, 2 145 грн. 21 коп. – 3% річних від простроченої суми, 746 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні позову ОСОБА_4 в іншій частині, а також зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто 12 662 грн. 96 коп. інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 127 грн. 00 коп. витрт по сплаті судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року змінено в частині задоволення позову ОСОБА_4 , відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та скасовано додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 про стягнення суми позики, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційний суд Харківської області від 21 липня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року залишені без змін.

Вказані рішення суду першої інстанції пред`явлені до примусового виконання, однак на даний час не виконані.

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_6 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5160 грн. 61 коп. - 3% за період з 24 вересня 2013 року по 26 січня 2017 року, 40505 грн. 64коп. – проценти за користування чужими грошима за період з 24 вересня 2013 року по 26 січня 2017 року, 61498 грн. 88 коп. - інфляційні нарахування за період з 24 вересня 2013 року по 31 грудня 2016 року. 

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, установивши, що рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто грошову суму і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, дійшов до обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошового зобов`язання, які ОСОБА_2 належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Так, згідно розрахунку наданого представником позивача в обґрунтування позовних вимог, 3% річних, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання у розмірі 72500 грн, за період з 24 вересня 2013 року по 26 січня 2017 року становлять 5160 грн.

При цьому, здійснюючи розрахунок трьох відсотків річних позивач зазначає суму боргу за договором позики у розмірі 72500 грн стягнутої на підставі рішення суду від 13.03.2015, а не загальний розмір грошового зобов`язання визначений рішенням суду. 

Разом з тим, колегія судді не погоджується з періодом за який нараховано 3% річних, оскільки за період з 24 вересня 2013 року по 19 вересня 2014 року 3% річних вже стягнуто заочний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.03.2015. 

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, 3 % річних підлягають стягненню за період 20 вересня 2014 року по 26 січня 2017 року у розмірі 5124,66 (72500х3%/100%/365х860) грн.

Аналогічним чином колегія суддів не погоджується з розрахунком інфляційних втрат здійсненим представником позивача за період з 24.09.2013 по 31.12.2016, оскільки з додаткового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова вбачається, що за період з жовтня 2013 року по вересень 2014 року інфляційні втрати стягнуто у розмірі 12662,96.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідача інфляційній втрати у зв`язку з невиконанням рішення суду за період з жовтня 2014 по грудень 2016 року.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Розрахунок інфляційних втрат проводиться судом апеляційної інстанції з урахуванням Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Так, індекс інфляції за жовтень 2014 року становить - 102,4%, листопад 2014 року – 101,9%, грудень 2014 року – 103,1%, сукупний індекс інфляції за 2015 рік – 143,3%, за 2016 рік – 112,4 %.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Так, за період з жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року сукупний індекс інфляції становить 173, 28% (102,4х101,9х103,1х143,3х112,4).

Таким чином, розмір інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання у розмірі 72500 грн становить 53128 грн (72500х173,28%-72500).

З приводу позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами за період з 24.09.2013 по 26.01.2017 колегія суддів зазначає наступне. 

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, за змістом частини другої якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами договору позики, позичальник мав повернути борг до 24 вересня 2013 року. 

Згідно заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.03.2015 року борг за договором позики стягнуто у розмірі 72500 грн. 

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитора нараховувати проценти за договором позики припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо рішення про стягнення заборгованості за договором позики не виконано боржником, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами за період з 24.09.2013 по 26.01.2017 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги не є підставою для зміни чи скасування судового рішення. 

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, колегія суддів відповідно до вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України здійснює перерозподіл судового збору, та витрат, пов`язаних з розглядом справи, про відшкодування яких було заявлено. 

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з розглядом справи позивачем понесено судовий судові витрати у загальному розмірі 3629, 04 грн (844,02 грн - судовий збір за подачу позовної заяви +413,4 грн. забезпечення позову +227,62 грн- судовий збір за збільшення розміру позовних вимог та 2144 грн. за подачу касаційної скарги), в той час, як згідно вимог Закону України «Про судовий збір» підлягало сплаті 3490, 52 грн (1071,64+275,6+2143,28). Зайво сплачений судовий збір у розмірі 137, 80 грн під час звернення до суду з заявою про забезпечення позову та 0,72 грн. під час звернення до суду з касаційною скаргою відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не можуть бути покладені на відповідача пропорційно задоволеним позовних вимогам. 

За наслідками розгляду апеляційної скарги позовні вимоги задоволено на загальну суму 58252,66 грн. (54,36%), у зв`язку з чим на користь позивача підлягає сплаті судовий збір за розгляд справи 1897,45 грн, що становить 54,36 % від сплаченого (підлягало сплаті) під час розгляду справи судового збору. 

За подачу апеляційної та касаційної скарг підлягало сплаті та сплачено ОСОБА_2 3750, 72 грн. Вимоги апеляційної скарги задоволено на 45,64% щодо позовних вимог майнового характеру, у зв`язку з чим на користь відповідача з позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1711,82 грн. 

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, за наслідками розгляду справи з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 185,63 грн (1897,45-1712,20).

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , та наявності підстави для зміни судового рішення в частині розміру суми, яка підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково. 
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 березня 2017 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку -    НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку – НОМЕР_2 )суму в розмірі 58252 (п`ятдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 66 (шістдесят шість) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку -    НОМЕР_1 ),на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку – НОМЕР_2 )судові витрати у розмірі 185 (сто вісімдесят п`ять) гривень 63 (шістдесят три) копійки, понесених у зв`язку з розглядом справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст виготовлено 10 грудня 2020 року.

Головуючий                                                         О.Ю. Тичкова

Судді                                                                        С.С. Кругова 

                                                                       Н.П. Пилипчук