Ухвала
 
21 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 592/3426/19
провадження № 61-18412ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
28 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв. м, житловою площею 54,2 кв. м у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 08 травня 2015 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3 , з яким проживала у вказаному домоволодінні. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, після чого вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте отримала відмову, оскільки правовстановлюючих документів на будинок вона не має. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є дружиною спадкодавця, тобто спадкоємцем першої черги за законом, не заявляла про відмову від спадщини, своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини, тому наявні достатні підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 серпня 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Належними відповідачами у цій справі є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 
 
09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову    суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї   статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкуванняповернути заявниці.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак