КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №372/1691/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/13162/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                                                           
                                         судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                         суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2020 року (суддя Проць Т.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
встановив:
 
у травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 155грн 82 коп. за кредитним договором від 15 квітня 2017р. та судових витрат. 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 15 квітня 2017р. відповідач підписав заяву, в якій підтвердив свою згоду, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу був відкритий кредитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці. 
Також позивач зазначав, що при укладенні договору відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. В редакції Умов та Правил, що почали діяти з 1 березня 2019р., згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 86,4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд».
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 20 квітня 2020р. становить 13 155грн 82 коп. та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 7 676грн 11коп., за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 2 195грн 57коп., нарахованої пені у розмірі 2 181грн 48коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 602грн 66коп. (процентна складова).
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 

2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2017р. у розмірі 7 676грн 11коп. та судові витрати у розмірі 1 226грн 46коп., а всього - 8 902грн 57коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін; здійснити огляд та фіксування змісту розділу 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» за посиланням https://privatbank.ua/terms та доступні наступним шляхом:«Архів договорів», перейти за посиланням «більше», обрати сторінку №4, повний текст за посиланням «Повний договір» (актуальний на 01.04.2017р.), розділ 2.1.1 знаходиться на сторінках 331-354 повного договору, на підтвердження того, що банком було надано суду конкретну редакцію та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідач у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. 
Крім того, позивач стверджує, що після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та видано кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення кредитного договору.
Також  позивач зазначає, що 1 березня 2019р. банком були внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг, та встановлено обов`язок клієнта у випадку прострочення сплати заборгованості сплатити проценти від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач користувався кредитною карткою до 2 квітня 2019р. та вносив платежі на часткове погашення заборгованості, а отже приєднався до даної редакції Умов та правил, тому суд безпідставно відмовив у стягненні процентів за ст. 625 ЦК України.
Крім того, позивач зазначає, що п. 2.1.7.6 договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлений тарифами договору. Згідно тарифів банку штраф нараховується в розмірі 500грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій. За користування кредитними коштами сторони визначили сплату відсотків, а при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, позичальник зобов`язаний сплатити банку неустойку, про що зазначено в тарифах банку та в Умовах та Правилах надання банківських послуг та безпідставно не було враховано судом.
Позивач також посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки ним не був належним чином досліджений витяг з Умов та правил надання банківських послуг, редакція яких діяла станом на момент підписання відповідачем анкети-заяви, та за відсутності заперечень відповідача суд не мав права брати до уваги висновок Великої Палати Верховного суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається 
                                                                         
без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 15 квітня 2017р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
Також  ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20 квітня  2020р. у відповідача наявна заборгованість за договором від 15 квітня 2017р., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 7 676грн 11коп., за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 2 195грн 57коп., нарахованої пені у розмірі 2 181грн 48коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 602грн 66коп. (процентна складова).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитом та порядок нарахування неустойки, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір 

позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, розмір неустойки та порядок її стягнення також повинен бути визначений умовами кредитного договору та погоджений сторонами договору при його укладенні.
У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви від 15 квітня 2017р., яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, який не підписаний посадовою особою банку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не завірені підписом посадової особи банку, виписку по рахунку, довідку про видані кредитні картки та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , які не підписані посадовою особою банку.
Однак, ні анкета-заява, ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, ні порядок повернення кредиту та сплати процентів, які погодили сторони при укладенні договору.
Також у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафу та пені) за порушення зобов`язання, а також не визначений її розмір.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року, справа № 342/180/17, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України , оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанцій правильно зазначив про відсутність правових підстав для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 15 квітня 2017 року, а відтак відсутні підстави для стягнення пені та штрафів.
Доводи апеляційної скарги, що у заяві-анкеті відповідач підтвердив, що ознайомлений з тарифами, правилами користування та основними умовами обслуговування та отримав вказані документи і рекламний буклет, чим підтверджується погодження з відповідачем істотних умов кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як банком суду не надано копії вказаних документів, які б містили або підпис відповідача, або відомості, що саме вказані тарифи були отримані відповідачем.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач користувався кредитною карткою, отримував кредитні кошти, вносив кошти на поповнення рахунку, чим погашав кредитну заборгованості, а отже, визнав укладення кредитного договору, не можуть бути підставою для висновку, що з відповідачем були погоджені умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафу та пені) за порушення зобов`язання, а також її розмір.
Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові посилалася на те, що Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, висновки Великої Палати Верховного Суду є обов`язковими при вирішенні судами спорів з аналогічними фактичними обставинами, колегія суддів не вбачає правових підстав не враховувати вищезазначений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даного спору.
Переглядаючи рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися 

належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням  умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує позовні вимоги про стягнення процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України тим, що заборгованість по відсоткам нарахована на прострочений кредит згідно Умов та Правил в редакції, що почала діяти з 1 березня 2019р., де згідно п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі 86,4 % для картки «Універсальна», 84 % для картки «Універсальна голд».
Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
У пункті 1.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг, які наявні у матеріалах справи, зміни до цих Умов і Правила надання банківських послуг вносяться банком щомісячно в однобічному порядку, у випадках, не заборонених чинним законодавством України. У тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнта про внесені зміни шляхом використання наступних каналів зв`язку: офіційний сайт банку; розміщення інформації у відділеннях банку; підпис необхідних документів безпосередньо у відділенні банку; іншими каналами зв`язку у відповідності до Умов та правил.
Продовження користування клієнтом послугами банку після дати публікації змінених Умов та Правил надання банківських послуг на цьому сайті, є фактом надання клієнтом згоди та його повне та безумовне прийняття (акцепт) зміненої редакції Умов та Правил. Надання послуг та умови взаємодії при цьому за угодами, які були укладені між клієнтом та банком до дати акцепту клієнтом змінених Умов та Правил, вважаються зміненими та продовжують діяти в частині, що не суперечить умовам змінених Умов та Правил надання банківських послуг. У разі виникнення розбіжностей між положеннями цих Умов та Правил та умовами угод, які укладені між клієнтом та банком, положення цих Умов та Правил мають пріоритет та застосовуються сторонами по відношенню до 

укладених угод, якщо в конкретній окремо взятій угоді сторони прямо не передбачили інше (пункт 1.1.6.4.).
Позивачем суду першої інстанції не були надані документи коли саме були змінені Умови та Правила, на підставі яких позивач просить стягнути з відповідача проценти у розмірі 86,4% за порушення виконання зобов`язань, коли і яким чином відповідач був повідомлений про зазначені зміни.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
За таких обставин, АТ КБ «ПриватБанк» повинен був дотриматися вимог, передбачених статтями 9 та 12 Закону України«Про споживче кредитування»,  про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про споживчий кредит» будь-які пропозиції кредитодавця про зміну умов договору про споживчий кредит, визначених частиною першою статті 12 цього Закону (окрім зміни змінюваної процентної ставки), повинні здійснюватися шляхом направлення кредитодавцем споживачу повідомлення в такий спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення повідомлення. 

Умова договору про надання споживачеві пропозицій про зміну зазначених умов договору іншим чином, ніж таким, що дає можливість встановити дату відправлення повідомлення, є нікчемною.
Отже, банк зобов`язаний був надати суду першої інстанції докази у підтвердження направлення відповідачу повідомлення про зміну Умов та правил в частині встановлення процентної ставки у розмірі 86,4%  річних за прострочення виконання зобов`язання.
Однак, таких доказів матеріали справи не містять, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягають.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не звертався до банку з приводу розірвання договору, особисто здійснював операції з карткою, що свідчить про його обізнаність з умовами  укладеного договору та їх прийняття, не може бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК), а відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою. Однак свого обов`язку не виконав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                 І.М. Рейнарт

Судді                                                                    Г.М. Кирилюк

                                          Т.А. Семенюк