Справа № 138/2182/17                                                                        
Провадження № 22-ц/801/1806/2020
Категорія: 50
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

13 листопада 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 березня 2020 року, ухвалене суддею Цибульським О.Є., повний текст якого складено цього ж дня, 
в справі № 138/2182/17
за позовом ОСОБА_2 (позивач) 
до ОСОБА_1 (відповідач),
треті особи: Могилів-Подільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, ОСОБА_3 
про стягнення заборгованості по аліментній платі, 

встановив:
ОСОБА_2 в серпні 2017 року звернулася в міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментній платі, в обґрунтування якого посилалася на те, що на підставі рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду з відповідача на її користь стягувалися аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 12.02.1999 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнення аліментів припинено з 01 вересня 2015 року в зв`язку з досягненням сином повноліття, проте в ході розгляді цивільної справи про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у зв`язку з продовженням навчання, їй стало відомо про те, що за 2014-2015 роки відповідач ОСОБА_1 отримав доходи як підприємець, що не були враховані при розрахунку стягуваних з нього аліментів.
Тому на думку позивачки у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів в сумі 40 549 грн за 2014 рік та 21 532 грн за 2014 рік, які вона на підставі статті 195 СК України просила стягнути з відповідача на її користь.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 06 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментній платі в розмірі 62 081 грн, а саме: за 2014 рік в розмірі 40 549 грн та за 2015 рік в сумі 21 532 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДСА України судовий збір в сумі 640 грн.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 25 серпня 2020 року виправлено описку в рішенні суду в частині зазначення дати народження відповідача ОСОБА_1 .
Не погодившись із рішенням суду, а також ухвалою про виправлення в ньому описки, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Могилів-Подільського міськрайсуду від 06 березня 2020 року і ухвалу цього ж суду від 25 серпня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Могилів-Подільський відділ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів - відмовити.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Могилів-Подільського міськрайсуду від 25 серпня 2020 року визнано неподаною і повернуто особі, що її подала. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайсуду від 06 березня 2020 року полягають в тому, що суд першої інстанції поклав в основу рішення здійснені державним виконавцем розрахунки заборгованості по сплаті аліментів, які є неналежними і недопустимими й залишив поза увагою ту обставину, що відповідне виконавче провадження було закрите у зв`язку з повним виконанням судового рішення про стягнення аліментів, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 195 СК України. Крім того, відповідач вважає порушенням його процесуальних прав розгляд справи за відсутності його представника, що подавав суду заяву про відкладення розгляду справи, а також те, що судом першої інстанції не було розглянуто всі заяви і клопотання, подані ним і його представником суду, що на його думку свідчить про неповноту та необ`єктивність судового розгляду.
Впродовж встановленого судом строку та інші учасники справи не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2102 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується, і становить 62 081 грн, що є меншим ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб (210200 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо розміру заборгованості по аліментах, при тому, що розмір аліментів нараховувався державним виконавцем відповідачу відповідно до частини 2 статті 195 СК України, як непрацюючій особі, тобто без врахування доходів відповідача як підприємця, про які стало відомо під час розгляду справи в суді, строк для подання позивачем заяви про поновлення виконавчого провадження сплив, а відповідач не визнає правомірність нарахування та суму заборгованості.
Проте апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд вважав встановленими обставини, які мають значення для справи, проте є недоведеними, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Так, судом встановлено, що відповідно до виконавчого листа, виданого Могилів-Подільським міським судом 12.02.1999 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягувалися аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 01.02.1999 року та досягнення дитиною повноліття (т. 1, а.с. 6).
На підставі зазначеного виконавчого листа в провадженні державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження ВП № 13954965.
Постановою державного виконавця Лісевич І.П. від 29.12.2015 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа в повному обсязі і відсутністю заборгованості на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», вищевказаний виконавчий документ повернуто стягувачу, припинено чинність арештів та інших заходів примусового виконання рішень, а копію цієї постанови направлено суду, який видав виконавчий документа та сторонам виконавчого провадження (т. 1, а.с. 174, 175).
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV в редакції, що діяла станом на 23.12.2015 виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Статтею 50 Закону передбачено наслідки завершення виконавчого провадження у вигляді зняття арешту, накладеного на майно боржника, а також встановлено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Постановою державного виконавця Лісевич І.П. від 10.11.2016 відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 12.02.1999 року у зв`язку з тим, що під час здійснення підрахунку аліментів та визначення суми сплати боржнику проводився розрахунок аліментів виходячи із середньомісячної заробітної плати по даній місцевості як непрацюючому, однак із пред`явлених стягувачем 07.11.2016 року документів (в тому числі декларації боржника про доходи) підтверджується факт одержання боржником іншого виду доходу від підприємницької діяльності протягом 2015 року на значно більшу суму (т. 1, а.с. 176).
Проте постановою державного виконавця Лісевич І.П. від 07.12.2016 у зв`язку з виконанням вимог виконавчого документа, на підставі п. 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа закінчено (т. 1 а.с. 55).
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла станом на 07.12.2016 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Статтею 40 Закону також встановлено наслідки закінчення виконавчого провадження, які полягають в знятті арешту й скасуванні інших обмежень, застосованих для забезпечення виконання виконавчого документа, а також в тому, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 2 частини 1).
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону відновлення виконавчого провадження може мати місце у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку. 
Отже в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 12.02.1999 двічі, а саме 29.12.2015 року на підставі Закону № 606-XIV і 07.12.2016 року на підставі Закону № 1404-VIII державним виконавцем виносилися постанови про його закінчення у зв`язку фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2016 року сторонами виконавчого провадження не оскаржувалася, є чинною, а виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа закінчене.
Згідно з статтею 1 Закону України № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, що встановлені виконавчим документом і Законом.
Законом врегульовано загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження, зокрема, початок примусового виконання рішення (стаття 26), зупинення вчинення виконавчих дій (стаття 34), випадки повернення виконавчого документа стягувачу чи до суду, який його видав (статті 37, 38), а також підстави закінчення виконавчого провадження (стаття 39) та його наслідки (стаття 40).
Крім того, статтею 71 Закону встановлено, що порядок стягнення аліментів визначається законом, а визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Частиною 4 цієї статті виконавця зобов`язано щомісячно обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина 8 статті 71 Закону).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 201/10329/16-ц (провадження N 14-496цс19) викладений правовий висновок, згідно з яким, оскільки скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства. У цій справі спір вирішувався саме шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів, з чим погодилася Велика Палата Верховного Суду.
Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі N 401/3734/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі N 523/7815/18, від 15 липня 2020 року у справі N 645/5637/15-ц дійшов висновку, що спір про визнання незаконними розрахунків державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів може розглядатись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця.
Проте у даній справі позивач, яка була стягувачем за виконавчим листом, звернулася до суду не із скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, чи скасування постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що рішення суду було виконане не повністю, а із позовною заявою про стягнення заборгованості по аліментній платі з тих підстав, що у зв`язку з неврахуванням під час здійснення розрахунку певних видів доходів відповідача-боржника, виконавець невірно розрахував суму аліментів до сплати.
При цьому підставою виникнення боргу по сплаті аліментів є стверджувана позивачкою їх неповна сплата, а відтак і неналежне (неповне) виконання рішення суду, що суперечить змісту постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження.
Нарахування і стягнення заборгованості зі сплати аліментів поза межами виконавчого провадження з виконання відповідного судового рішення (виданого на його підставі виконавчого листа) законом не передбачено. 
Крім того, наявні в матеріалах справи розрахунки зі слати аліментів (т. 1, а.с. 185, 186) за 2014 і 2015 роки, складені нібито станом на 07.12.2016 року, відрізняються від інших розрахунків за відповідні періоди (т. 1, а.с. 173), а одночасне нарахування заборгованості і закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням судового рішення відповідно до закону виключається.
Натомість суд першої інстанції поклав зазначені розрахунки в основу судового рішення не перевіривши їх правильність і обґрунтованість.
Згідно з статтею 195 СК України в редакції, що діяла станом на 07.12.2016 року заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. 
Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. 
Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. 
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.
Відповідно до підпункту 16 пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. № 146 утримання аліментів дійсно здійснюється з доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів об`єднання громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства.
Разом з тим, відповідно пункту 13 Переліку утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, які сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.
Як випливає з відповіді Начальника відділу обслуговування платників податків Могилів-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 27.10.2017 (т. 1 а.с. 185) обсяг доходів, показаний фізичною особою підприємцем у декларації платника єдиного податку не включає в себе суму сплачених податків. Це пов`язано із тим, що відповідно до статті 293 Податкового кодексу України ставки єдиного податку для платників другої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Наявні в матеріалах справи податкові декларації, що подавалися ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 9-11), якраз і є податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, а вказані в них загальні суми доходу за звітний (податковий) період: 190 000 грн. за 2014 рік, і 158 000 за 2015 рік не є його доходом в розумінні пп. 16. п. 1 Переліку видів доходів, з яких здійснюється відрахування аліментів.
Натомість виконавець виходив саме із цих сум доходів, умовно поділених на кількість місяців у році проводячи розрахунок заборгованості, що не передбачено законодавством. 
Більше того, Законом України від 17.05.2017 №2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» статтю 195 СК України викладено у редакції, відповідно до якої заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Проте попередньо проведені виконавцем розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, що підлягали стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 якраз і здійснені виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, тобто відповідали вимогам закону.
Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 2, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 березня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Могилів-Подільський міськрайонний відділу державної виконавчої служби, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментній платі - відмовити повністю. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                        Ю.Б. Войтко
       
                                                               І.В. Міхасішин