Постанова 
Іменем України
 
09 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/19016/19
провадження № 61-7593св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - Тернопільський національний технічний університет імені Івана Пулюя,
відповідачі: Тернопільська міська рада, ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя до Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки
 
за касаційною скаргою  Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року у складі судді  Герчаківської О. Я. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року Тернопільський національний технічний університет імені Івана Пулюя (далі - ТНТУ ім. І. Пулюя, університет) звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсною додаткову угоду від 08 січня 2019 року до договору оренди земельної ділянки від 28 грудня 2010 року, укладеного між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТНТУ ім. І. Пулюя посилаласяна те, що згідно             з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою           від 28 грудня 2004 року серії ЯЯ  295926, виданим Тернопільською міською радою на підставі рішення Тернопільської міської ради від 26 вересня 2002 року                       № 4/4123, Тернопільському державному технічному університету імені Івана Пулюя (назву змінено на ТНТУ ім. І. Пулюя) надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,2081 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для житлової забудови та громадського призначення; для обслуговування гуртожитку № 2 . Із кадастрового плану встановлено, що ОСОБА_1 користується частиною земельної ділянки, що перебуває в його постійному користуванні, а саме ділянкою площею 0,0110 га.           У процесі розгляду земельного спору щодо проходження меж між земельною ділянкою університету та земельною ділянкою ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 встановлено, що земельна ділянка площею 0,0110 га згідно з кадастровим планом знаходиться в межах земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні позивача, користується нею громадянин ОСОБА_1 . Згідно з протоколом від 02 березня 2016 року № 4 засідання узгоджувальної комісії Тернопільської міської ради з вирішення земельних спорів частина земельної ділянки приблизно площею 110 кв. м, яка рішенням сесії міської ради була передана ОСОБА_1 в оренду для влаштування заїзду, перебуває у постійному користуванні ТНТУ ім. І. Пулюя. Жодних правовстановлюючих документів, які підтверджували б вилучення цієї земельної ділянки в університету для передання її у власність або користування ОСОБА_1 , немає. Без згоди позивача та без прийняття рішення Тернопільської міської ради про вилучення з постійного користування університету частини земельної ділянки площею       0,0110 га, без погодження з ним зовнішніх меж земельної ділянки Тернопільська міська рада надала її у користування ОСОБА_1 в складі земельної ділянки площею 0,0160 га Додаткова угода до договору оренди земельної ділянки               від 28 грудня 2010 року, укладена між Тернопільською міською радою та          ОСОБА_1 , має протиправний характер та суперечить інтересам держави, оскільки її зміст порушує право позивача щодо постійного користування земельною ділянкою площею 0,0110 га. Крім цього, сторони додаткової угоди діяли недобросовісно, оскільки їм була відома та обставина, що за університетом на праві постійного користування закріплена земельна ділянка площею 0,0110 га, вона не є вилученою з його користування і входить до складу земельної ділянки площею 0,0160 га, що була передана в користування за додатковою угодою     ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовив.
 
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позовні вимоги є не обґрунтованими, оскільки оспорювана додаткова угода від 08 січня 2019 року до договору оренди земельної ділянки від 28 грудня 2010 року є укладеною між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 травня 2018 року у справі                           № 607/10423/17, що набрало законної сили, відповідає вимогам закону, тому немає правових підстав для визнання її недійсною в судовому порядку.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 24 березня 2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня         2019 року залишив без змін. Відновив дію цього рішення. Судові витрати, понесені в апеляційному суді, поклав на ТНТУ ім. І. Пулюя.
 
Апеляційний суд мотивував рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд виходив           з безпідставності посилання позивача на те, що оспорюваною додатковою угодою порушені його права як власника земельної ділянки, оскільки цим посиланням надано обґрунтовану оцінку під час розгляду справи № 607/10423/17. На час вирішення цього спору письмова згода Тернопільського державного технічного університету імені Івана Пулюя (на сьогодні - ТНТУ ім. І. Пулюя) на вилучення земельної ділянки площею 110 кв. м, яка була надана у 2004 році, є чинною, як і договір оренди, укладений між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2020 року ТНТУ ім. І. Пулюя подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня         2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 березня                  2020 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України (далі - ЗК України), або за результатами аукціону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 32/563 дійшла висновку, що визнання судом укладеним договору оренди земельної ділянки за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про передання позивачу цієї ділянки в оренду є порушенням виключної компетенції органу місцевого самоврядування на розпорядження землями від імені народу України та установленого земельним законодавством порядку передання таких земельних у користування (оренду). Прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про передання            в користування (оренду) земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є необхідною умовою для передання такої земельної ділянки в оренду. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 910/6641/18. Крім того, у цій постанові зазначено, що відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передання в оренду земельної ділянки, тобто волевиявлення орендодавця на виникнення орендних земельних правовідносин, виключає можливість передання цієї земельної ділянки в користування (оренду) шляхом укладення відповідного договору оренди. Таким чином, при винесенні оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що лише рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування є належною правовою підставою для передання земельної ділянки в оренду, за відсутності якого таке передання є неправомірним. Не врахували суди і того, що у справі № 607/10423/17 суд визнав договір оренди поновленим без зазначення умов, строку, на який поновлюється такий договір. Таке рішення суду не надає права на поновлення договору оренди землі, а також не створює відповідного обов`язку для Тернопільської міської ради. Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовують норми Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди землі, оскільки ОСОБА_1 не повідомив Тернопільську міську раду про намір продовження договірних відносин, як це зазначено в умовах договору оренди, і не звернувся до суду після закінчення місячного строку за захистом свого права на укладення додаткової угоди на умовах, які викладені в тексті вказаної угоди, з огляду на що ОСОБА_1 не реалізував переважне право на поновлення договору оренди землі. Ці обставини не були враховані судом при ухвалені оскаржуваного рішення. Помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди відбувається без прийняття рішення органом місцевого самоврядування про таке поновлення. Безпідставним є твердження судів про чинність наданої у 2004 році згоди ТНТУ ім. І. Пулюяна вилучення земельної ділянки площею 0,0110 га, оскільки рішення про вилучення цієї частини земельної ділянки не приймалося, отже ця згода реалізована не була. Водночас університет не надає згоди на вилучення цієї земельної ділянки, і таке вилучення можливе лише за наявності відповідного рішення конференції трудового колективу університету та Міністерства освіти і науки України. Хибними є твердження судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірна додаткова угода не порушує прав та інтересів університету, оскільки не викликає сумніву те, що укладення зазначеної додаткової угоди порушує реалізацію університетом права постійного користування земельною ділянкою.
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
22 травня 2020 року справа № 607/19016/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 28 грудня 2004 року серії ЯЯ № 295926, виданим Тернопільською міською радою на підставі рішення Тернопільської міської ради від 26 вересня 2002 року № 4/4123, Тернопільському державному технічному університету імені Івана Пулюя (нині ТНТУ ім. І. Пулюя) надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,2081 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для житлової забудови та громадського призначення; для обслуговування гуртожитку № 2
.
Згідно з рішенням Тернопільської міської ради від 27 листопада 2009 року                  № 5/30/44 «Про вилучення та надання в оренду земельних ділянок» вирішено надати ОСОБА_1 в оренду терміном на п`ять років земельну ділянку площею 160,0 кв. м для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_3 .
 
З акта відновлення в натурі (на місцевості) зовнішніх меж земельної ділянки та акта прийому-передачі межових знаків на зберігання встановлено, що з метою виконання рішення міської ради від 27 листопада 2009 року № 5/30/44 виконані роботи з відновлення в натурі зовнішніх меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 громадянин ОСОБА_1 , інженер-геодезист ОСОБА_2 , представник Комунального підприємства «Земельно-кадастрове бюро» прийняв на зберігання межові знаки (в кількості 14 шт.) земельної ділянки загальною площею 0,0160 га за адресою: АДРЕСА_3 .
 
28 грудня 2010 року між Тернопільською міської радою як орендодавцем та        ОСОБА_1 як орендарем був укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець на підставі пункту 11 рішення Тернопільської міської ради                         від 27 листопада 2009 року № 5/30/44 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться на АДРЕСА_3 . В оренду передається земельна ділянка загальною площею 160,00 кв. м,                в тому числі 160,0 кв. м - під одно- та двоповерховою житловою забудовою. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
 
Актом приймання-передачі земельної ділянки від 09 лютого 2011 року підтверджено факт передання в оренду земельної ділянки площею 160,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , яка передається в оренду з 27 листопада 2009 року до 27 листопада 2014 року, для обслуговування житлового будинку.
 
З протоколу засідання узгоджувальної комісії Тернопільської міської ради з вирішення земельних спорів від 02 березня 2016 року № 4 встановлено, що частина земельної ділянки приблизно площею 110 м. кв, яка була передана     ОСОБА_1 в оренду для влаштування заїзду за рішенням сесії міської ради, перебуває у постійному користуванні ТНТУ ім. І. Пулюя.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                     від 21 травня 2018 року у справі № 607/10423/17  задоволено позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа - ТНТУ ім. І. Пулюя, та визнано поновленим договір оренди землі від 28 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Тернопільською міською радою стосовно земельної ділянки загальною площею 160,00 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_3 , який зареєстрований у Тернопільській регіональній філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 вересня 2011 року                                 № 611010004000196. Зобов`язано Тернопільську міську раду укласти                                з ОСОБА_1 додаткову угоду про поновлення зазначеного договору оренди землі.
 
08 січня 2019 року між Тернопільською міської радою та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого в книзі записів засвідчення факту реєстрації 09 лютого 2011 року за № 4240, згідно з якою сторони за взаємною згодою домовились про таке: на підставі рішення міської ради від 12 липня 2013 року № 6/35/14, судового рішення від 21 травня 2018 року (справа № 607/10423/17) та наказу Міністерства фінансів України від 23 серпня 2012 року № 938, із змінами та доповненнями внести такі зміни до  договору: 
Пункт 5 викласти в такій редакції: «5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 11 січня 2014 року -50 365,84 грн, станом на 01 січня 2015 року - 62906,94 грн, станом на 01 січня 2016 року - 90 154,85 грн, станом на 11 січня 2017 року - 95 544,00 грн». 
Пункт 8 викласти в такій редакції: «8. Договір укладено терміном на п`ять років             з 27 листопада 2014 року до 27 листопада 2019 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію». 
Пункт 9 викласти в такій редакції: «9. Орендна плата з 01 січня 2014 року                        до 31 березня 2014 року вноситься орендарем у грошовій формі з коефіцієнтом 0,09 % нормативної грошової оцінки за рік в розмірі 3,78 грн щомісяця, з 01 квітня 2014 року до 31 грудня 2014 року вноситься орендарем у грошовій формі                         з розрахунку 3 % нормативної грошової оцінки за рік в розмірі 125,92 грн щомісячно з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року вноситься орендарем у грошовій формі з розрахунку 3 % нормативної грошової оцінки за рік в розмірі 157,27 грн. щомісячно, з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2016 року вноситься орендарем у грошовій формі з розрахунку 3 % нормативної грошової оцінки за рік в розмірі 225,39 грн щомісячно, а з 01 січня 2017 року вноситься орендарем у грошовій формі з розрахунку 0,09 % нормативної грошової оцінки за рік в розмірі 7,17 грн щомісячно з урахуванням коефіцієнтів, встановлених відповідними нормативно-правовими актами». 
Пункт 11 викласти в такій редакції: «11. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного /податкового/ місяця, на рахунок місцевого бюджету № 33213815019002, банк отримувача - КУ (ЕАП), отримувач - управління казначейства у м. Тернополі (м. Тернопіль) 18010900, код банку 899998, код отримувача - 37977726, по коду бюджетної класифікації доходів 18010900 «Орендна плата з фізичних осіб».
 
Згідно з інформацією виконавчого комітету Тернопільської міської ради                           від 02 серпня 2019 року № 10867/05-10 Тернопільська міська рада рішення щодо вилучення із користування університету земельної ділянки або її частини за адресою: АДРЕСА_1 не приймала.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,              є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;              2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права              в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
 
Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі врегульованіо спеціальним законом, яким є Закон України «Про оренду землі».
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Частиною першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається в письмовій формі і за бажанням сторін може бути посвідчено нотаріально.
 
Згідно з частинами першою, шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).
 
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення             у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).
 
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Суди попередніх інстанцій, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки спірна додаткова угода від 08 січня 2019 року до договору оренди земельної ділянки від 28 грудня 2010 року  укладена між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 за наслідками вирішення судового спору у справі                   № 607/10423/17. У зв`язку з цим суди дійшли правильного висновку про те, що прийняття органом місцевого самоврядування окремого рішення про поновлення договору оренди за цих обставин не є необхідним та не впливає на чинність такого правочину. Водночас суди взяли до уваги той факт, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року, у справі № 607/10423/17 встановлено, що після закінчення строку договору оренди ОСОБА_1 продовжив користуватися земельною ділянкою, належно сплачував орендну плату, і ці платежі орендодавцем приймалися, протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди від Тернопільської міської ради не надходило заперечень щодо поновлення цього договору у формі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого на пленарному засіданні. У зв`язку з цим суд визнав поновленим договір оренди землі від 28 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Тернопільською міською радою стосовно земельної ділянки загальною площею 160,00 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_3 , та зобов`язав орган місцевого самоврядування укласти                       з ОСОБА_1 додаткову угоду про поновлення зазначеного договору оренди землі. Також суди встановили, що на час вирішення цього спору письмова згода Тернопільського державного технічного університету імені Івана Пулюя (нині ТНТУ ім. І. Пулюя) на вилучення земельної ділянки площею 110 кв. м, яка була надана у 2004 році, є чинною, як і договір оренди, укладений між Тернопільською міською радою та ОСОБА_1 .
 
Оцінюючи спірні правовідносини, Верховний Суд враховує і те, що підставами позову є фактична незгода ТНТУ ім. І. Пулюя з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2018 року у справі                   № 607/10423/17, яке залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій за його ж скаргами. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі суди встановили, що спірна додаткова угода укладена на виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто з урахуванням фактичних обставин цієї справи, встановлених судами попередніх інстанцій, немає підстав вважати, що суди ухвалили рішення без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, й підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                        від 03 грудня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                  від 24 березня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	С. Ю. Бурлаков	
 	 	
 	Є. В. Коротенко