ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1177/18                                        Головуючий суддя І інстанції Букреєва І. А.
Провадження № 22-ц/818/5648/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката  Кислого Андрія Матвійовича на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2019 року, ухвалене у  складі головуючого судді Букреєвої І.А., по цивільній справі №643/1177/18, за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

01 лютого 2018 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 03.02.2017 року відповідач погодився на оферту позивача про надання особистого кредиту/кредитний договір №500999650, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 177943,05 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав.
Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте, відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 15.11.2017 має заборгованість у розмірі 187 255,34 грн., з яких: - 174 596,89 гривень тіло кредиту; - 11 058,45 гривень відсотків за кредитом; -1600 гривень штраф ; яку позивач просить стягнути разом з судовими витратами на свою користь з відповідача.        Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість у розмірі 187 255,34 грн., з яких: - 174 596,89 гривень тіло кредиту; - 11 058,45 гривень відсотків за кредитом; -1600 гривень штраф
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Альфа-Банк" судовий збір у розмірі 2 808 грн. 83 коп.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду 20 липня 2020 року адвокат Кислий А.М. подав заяву про перегляд заочного рішення суду.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020  року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кислого Андрія Матвійовича про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 у цивільній справі № 643/1177/18 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовлено.
        В апеляційній скарзі адвокат Кислий А.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
       Вказав, що договір не є укладеним, в матеріалах справи відсутня копія договору, розрахунок заборгованості є одноособовим документом банку, та не може підтверджувати виконання банком зобов`язань перед відповідачем, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази надання відповідачу банком в розпорядження кредитних коштів, позовна заява скріплена печаткою «для довідок №10» , вимога про досудове врегулювання спору надана суду в незавіреній фотокопії та без дати, фіскальний чек №1400037901751 від 18.11.2017 не підтверджує факт направлення ОСОБА_1 вимоги про досудове врегулювання спору.
       Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.         Банк не довів видачу відповідачу кредитних коштів та погодження з ним саме тих Умов та Правил надання банківських послуг, що надані Банком до позовної заяви у якості складової частини договору кредиту, які не були підписані відповідачем.
Зазначив, що суд першої інстанції на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні відомості про його належне повідомлення про розгляд справи 17.10.2019 року, та вся кореспонденція, яка йому направлялася, повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній», «за закінченням терміну зберігання», що не може вважатися належним повідомленням відповідача про розгляд справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 

Перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та розглянутого судом позову, вислухавши доповідь судді-доповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши з банком кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач систематично порушував свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо доведеності заявленого позову.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У статті 638 ЦПК України викладені правила укладення договору:
1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У справі, яка переглядається, суд вважав встановленим, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. 

Згідно 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
       
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту№ 500999650, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 177 943,05 грн. (а.с.12-13).

ОСОБА_1 прийняв акцепт пропозицію про укладення угоди про надання особистого кредиту №500999650 від 03.02.2017 року (а.с.14-15).

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором банк виконав своєчасно та повністю, надавши відповідачу в розпорядження грошові кошти за договором.

Ці обставини підтверджуються наступними документами: анкетою-заявою, копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, випискою по особовому рахунку, умови кредитування, графік  платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с.7,8-11,12-13,14-15,26-27,28-29).

Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, виписки по особовому рахунку, станом на час звернення до суду відповідач має заборгованість в сумі 187 255,34 грн., з яких: - 174 596,89 гривень тіло кредиту; - 11 058,45 гривень відсотків за кредитом; -1600 гривень штраф.
       
Згідно до правового висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       
Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає доведеним факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, то з відповідача на користь банку підлягають стягнення відсотки за користування кредитними коштами у сумі 11058,45 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Так, колегія суддів вважає, що оскільки Банком в апеляційній скарзі не ставиться вимога про стягнення з відповідача сума пені, то у повному обсязі підлягає задоволенню вимога про стягнення суми штрафу. 

Зазначена договірна відповідальність слугує санкцією за порушення – прострочення терміну виконання зобов`язання.
       
При цьому колегія суддів також не вбачає підстав для застосування правових висновків Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, на які послався у доводах скарги апелянт, оскільки вони не є релевантними до обставин цієї справи, ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, у якій були викладені умови кредитування (а.с.28), також були підписані окремо умови кредитування, графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с.26-27).
       
Аргументи скарги, що суд не може брати до уваги, документ-фіскальний чек № 1400037901751 від 18.11.2017 року м. Чернігів, оскільки він не підтверджує факт направлення ОСОБА_1 вимоги про досудове врегулювання спору, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Укрпошта» м. Чернігів, пр-кт Миру, 28, лист рекомендований направляється - ОСОБА_1 , 61000 м. Харків (а.с.34).
Щодо доводів скарги про неповідомлення відповідача про розгляд справи, колегія зазначає наступне.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, ч. 8 ст. 83 ЦПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Однак, як вбачається з матеріалів справи поштова кореспонденція з суду направлялась відповідачеві на адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 2,140 а), яка була зазначена як адреса для листування у позовній заяві, та яку самостійно зазначив відповідач у поданій апеляційній скарзі.
Поштові відправлення були повернуті на адресу суду першої інстанції без вручення із зазначенням наступних причин повернення «за закінченням строку зберігання», «адресат відсутній», «через не запит», що свідчить про те, що неповідомлення відповідача відбулось з незалежних причин від суду, який виконав свій процесуальний обов`язок.
Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами, що передбачено ст. 44 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
У ст. 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. 

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
       
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 особисто отримав у суді під розписку копію ухвали про відкриття провадження у справі від 02.03.2018 з додатками та ознайомився з матеріалами справи (а.с.49,50), своїм правом на подання відзиву на позовну заяву він не скористався. 

Зазначене свідчить про його обізнаність про розгляд справи у суді першої інстанції, і повинен цікавитися перебігом розгляду справи та відслідковувати на сайті суду стан розгляду своєї справи та відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України добросовісно користуватися своїми процесуальними правами. Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач був представлений представником ОСОБА_2 , який подавав двічі 13.08.2018, 08.10.2018 клопотання про перенесення розгляду справи (а.с.64, 73).

Отже, ОСОБА_3 реалізував своє право на перегляд рішення суду та подав апеляційну скаргу. Тому він не був позбавлений можливості давати пояснення по суті спору, висловлювати свої доводи, міркування та заперечення проти доводів і міркувань позивача під час розгляду справи. Проте, належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надано. 

Таким чином, у даній справі відсутні відомості про наявність передбачених у ч. 4 ст. 83 ЦПК України поважних причин у ненаданні до суду першої інстанції належних і допустимих доказів поважності причин не отримання кореспонденції ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги апелянтом не надано, тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Щодо доводів скарги, що не всі надані позивачем до позовної заяви документи посвідчені належним чином відповідальною особою та печаткою банку, то вони спростовуються матеріалами справи, оскільки позовна заява разом з додатками скріплена печаткою банку із зазначенням «копії відповідають оригіналу», дати 24.01.2018 та посади ОСОБА_4 юрисконсульт ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.41 на зв.).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином суд всебічно та повно з`ясував обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, правильно визначив зміст супних правовідносин та застосував норми права. 

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав належну правову оцінку, яка є обґрунтованою та відповідає нормам цивільного матеріального і процесуального права та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката  Кислого Андрія Матвійовича – залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.