Постанова
Іменем України
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/48856/16-ц
провадження № 61-48642св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач),                     Русинчука М. М.,  
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк»,  
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» на рішення  Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року  у складі судді Москаленко К. О. та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М.,                              Махлай Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У  жовтні 2016 року публічне  акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» (далі - ПАТ «Український Бізнес Банк»/ ПАТ «Укрбізнесбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.    
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 22 жовтня  2008 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 70/Ф, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 5 000 000 грн із терміном повернення до 22 жовтня 2011 року. 
На забезпечення виконання зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким  ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань утворилась заборгованість, розмір якої станом на 24 листопада 2015 року становив                           23 061 217, 05 грн.   
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна банку стало відомо про те, що право власності на вказаний предмет іпотеки зареєстровано за ОСОБА_1 .  
Посилаючись на те, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на  предмет іпотеки без згоди ПАТ «Український Бізнес Банк», він відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набув статусу іпотекодавця.  
У зв`язку з наведеним, позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором в розмірі 23 061 217,05 грн звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну продажу вказаного предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 1 745 000,00 грн.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову ПАТ «Український Бізнес Банк» відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем порушення його прав відповідачами, у зв`язку з чим вважав позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, та зазначив, що  висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ПАТ «Український Бізнес Банк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та  ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
З урахуванням наявності у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та з огляду на те, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на предмет іпотеки і він набув статусу іпотекодавця з усіма правами та обов`язками за іпотечним договором відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», наявні підстави для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу  
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Витребувано з Печерського районного суду м. Києваматеріали цивільної справи № 757/48856/16-ц.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справу № 757/48856/16-ц призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Обставини справи 
Суди встановили, що 22 жовтня 2008 року між ПАБ «Український Бізнес Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Бізнес Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 70/Ф, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 000 000,00 грн із терміном повернення до 22 жовтня                           2011 року.
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 у цей же день між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру             АДРЕСА_1 .
Згідно пунктом 3.1.4 договору іпотеки банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, реалізувати його відповідно пункту 5.5. цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойку, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, також інших витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.
У випадку невиконання позичальником зобов`язань за цим та/або за кредитним договором від 22 жовтня 2008р року банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу (пункт 3.1.5 договору іпотеки).
Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки  банк набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у строк, встановлений кредитним договором, суми кредиту; та/або несплаті або частковій несплаті у строк, встановлений кредитним договором, процентів; при несплаті або частковій несплаті у встановлений кредитним договором строк сум неустойки.          
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог банку (пункт 5.4 договору іпотеки).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, у лютому 2010 році ПАТ «Український Бізнес Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2010 року, у справі № 2-1465/10 позов ПАТ «Український Бізнес Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 жовтня                        2008 року № 70/Ф, яка утворилась станом на 27 січня 2010 року, у розмірі                               6 450 022,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня                         2012 року у справі № 2-617/2012 за позовом ПАТ «Український Бізнес банк» до                   ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено позов ПАТ «Український Бізнес Банк».
Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 22 жовтня 2008 року № 70/Ф  у розмірі 6 150 022,06 грн, що складає: суму заборгованості за кредитом -                                  5 000 000,00 грн, суму заборгованості за відсотками - 1 121 822,06 грн, суму заборгованості за комісією - 28 200,00 грн, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,30 кв. м, житловою площею 55,00 кв. м, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О. В., реєстровий № 1680, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23 лютого 2004 року за реєстровим №4785, вартістю 1 745 000,00 грн, шляхом самостійного продажу предмету іпотеки іпотекодержателем ПАТ «Український Бізнес Банк» будь-якій особі - покупцеві.
Вказане рішення суду набрало законної сили і станом на час розгляду даної справи не виконане.
04 грудня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю  «Велес-Д» (далі - ТОВ  «Велес-Д») та ПАТ «Укрбізнесбанк» укладено договір факторингу                     № 1, відповідно до якого ПАТ «Укрбізнесбанк» продало ТОВ «Велес-Д» право вимоги до ОСОБА_2 , які включають в себе кредитний договір від                            22 жовтня 2008 року № 70/Ф, а ТОВ «Велес-Д» прийняло такі права вимоги та зобов`язалося передати фінансування на розпорядження ПАТ «Укрбізнесбанк» за плату.
04 грудня 2014 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ТОВ «Велес-Д» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним із                    ОСОБА_4 , відповідно до якого ТОВ «Велес-Д» набуло всі права іпотекодержателя за договором Іпотеки шляхом заміни особи первісного Іпотекодержателя на особу нового іпотекодержателя.
Постановою правління Національного банку України від 25 грудня 2014 року                  № 844 ПАТ «Укрбізнесбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                    від 25 грудня 2014 року № 164 з 26 грудня 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Укрбізнесбанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.
Постановою правління Національного банку України від 23 квітня 2015 року                   № 265 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «Укрбізнесбанк».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб                         від 24 квітня 2015 року № 87 з 24 квітня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк».
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від                      24 березня 2016 року № 404 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Укрбізнесбанк» на два роки до 23 квітня 2018 року включно.
Рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» № 3 від 30 листопада 2015 року визнано нікчемними договір факторингу №1 від 04 грудня 2014 року та договір про відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки.
Рішенням господарського суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2017 року, у справі № 910/32090/15 за позовом ПАТ «Український Бізнес Банк» до ТОВ «Велес-Д» про визнання договору факторингу та договору про відступлення права вимоги недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк». Визнано недійсними договір факторингу від 04 грудня 2014 року № 1 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 грудня 2014 року № 3961.
Постановою Верховного Суду від 20 березня 2018 року рішення господарського суду міста Києва від 07 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2017 у справі № 910/32090/15 залишено без змін.
Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на час розгляду даної справи квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу                                   від 16 листопада 2015 року.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною п`ятою статті 3 цього Закону передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 23 Закону № 898-IV визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «Український Бізнес Банк» посилалось наявність у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2008 року та оскільки відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_1 перейшло право власності на предмет іпотеки і він набув статусу іпотекодавця з усіма правами та обов`язками за іпотечним договором, просило в рахунок погашення заборгованості                  ОСОБА_2 звернути стягнення на іпотечне майно, що належить на праві  власності ОСОБА_1 , шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
Встановивши, що на момент придбання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 це майно не перебувало під                     будь-яким обтяженням, у тому числі відсутні відомості про державну реєстрацію іпотеки, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача з приводу того, що до ОСОБА_1 відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» перейшло право власності на вказаний предмет іпотеки та що він набув статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
Проте з висновками судів погодитись не можна, виходячи з такого.
Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. [...] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі                    № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що «якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що 'переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту. Саме такі висновки щодо застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-ІУта поширення її дії на особу, щодо якої встановлено факт переходу права власності на квартиру під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6- 1582цс1 б), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від                 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св 18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження                              № 61 -5447зпв18), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав від їх відступу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі                   № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) зазначено, що «відповідно до вимог статті 23 Закону № 898-ІУ у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від                 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315), з якими мав бути обізнаний і суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, залучити до участі у справі власника майна переданого в іпотеку, і який отримав це майно у результаті розгляду господарського спору як суб`єкт підприємницької діяльності. У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_1 у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене».
Суди при розгляді справи зазначене вище увагу не звернули, не врахували положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», а, зробивши висновок недоведеність позивачем порушення його прав відповідачами, фактично спір по суті не розглянули.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 та постанова Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. І. Крат
Судді: | Н. О. Антоненко
| І. О. Дундар     В. І. Журавель
| М. М. Русинчук