Ухвала
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/11432/14-ц
провадження № 61-14533ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» звернулось до суду із позовом в якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 7 726,31 дол. США, штрафи в сумі 8 750 грн та судовий збір у розмірі 956,70 грн. 
 
Заочним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року позов ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 6521671 від 09 липня 2008 року у розмірі 7 726,31 дол. США та 8 750 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» судовий збір у розмірі 954,96 грн. 
 
18 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року залишено без задоволення.
 
26 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 рокуповернуто ОСОБА_1 подану нею апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення відсутня у переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.
 
05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року в указаній вище справі. 
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з урахуванням такого.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року та ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року слід відмовити з таких підстав.
 
Згідно із частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
ЦПК України не передбачено права на оскарження у касаційному порядку заочного рішення та ухвали суду першої інстанції без апеляційного перегляду справи.
 
Відсутність передбаченого процесуальним законом права на касаційне оскарження заочного рішення та ухвали суду першої інстанції без апеляційного перегляду справи унеможливлює відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у частині оскарження заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року та ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року слід відмовити.
 
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року слід відмовити з таких підстав.
 
У частині першій статті 353 ЦПК України передбачено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.
 
У цьому переліку відсутня така ухвала, як ухвала про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.
 
Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Згідно із частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.
 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України встановлено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Апеляційний суд з дотриманням вимог процесуального права дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги, оскільки ухвала суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення відповідно до положень ЦПК України не входить до переліку ухвал, визначеного статтею 353 ЦПК України, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм цивільного процесуального законодавства України та правильність висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши вимоги наведених норм закону, перевіривши доводи заявника, на які він посилався, дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга в частині оскарження ухвали апеляційного суду є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження в цій частині слід відмовити.
 
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 9 частини третьої статті 2, частиною третьою статті 3, частиною першою статті 389, статтею 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
                                                                                                             І. М. Фаловська