Постанова 
Іменем України 
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 442/4841/17
провадження № 61-14210св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач),	 	
суддів:	Олійник А. С., Усика Г. І.,  	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
учасники справи: 
позивач - Відкрите акціонерне товариство «Рембуд»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Рембуд» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року у складі судді Нагірної О. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У липні 2017 року Відкрите акціонерне товариство «Рембуд» (далі - ВАТ «Рембуд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов обґрунтовано тим, що на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 30 серпня 1996 року № 2194 «Про перетворення в процесі приватизації підприємств обласної комунальної власності у відкриті акціонерні товариства» та Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Рембуд», позивач є власником восьми нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з державних реєстрів прав власності від 09 червня 2017 року № 89272278. 
 
Виконавчим написом № 181, вчиненим 26 травня 2009 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І., запропоновано на задоволення вимог Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») у розмірі 2 115 501,03 грн звернути стягнення на належне ВАТ «Рембуд» нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
06 жовтня 2014 року відбулися електронні торги, організовані Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаційний центр») з реалізації предмета іпотеки, стягнення на який звернено виконавчим написом № 181, вчиненим 26 травня 2009 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І.
 
Відповідно до протоколу № 5702 проведення електронних торгів визначено переможця - фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 . На підставі акта державного виконавця від 20 жовтня 2014 року про реалізацію предмета іпотеки приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою  М.  Ю.                            30 жовтня 2014 року видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 березня 2015 року, у справі № 914/3912/14 визнано недійсними електронні торги, оформленні протоколом від 06 жовтня 2014 року № 5702; визнано недійсним акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 20 жовтня 2014 року, затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Грабар Я. П. 20 жовтня 2014 року, про реалізацію спірного нерухомого майна; визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М. Ю. на підставі акта державного виконавця від 20 жовтня 2014 року про реалізацію предмета іпотеки (нерухомого майна).
 
З огляду на те, що рішенням Господарського суду Львівської області, яке набрало законної сили, визнано недійсною первинну підставу вибуття з власності ВАТ «Рембуд» спірного нерухомого майна, а отже вибуття такого майна з володіння власника відбулося поза його волею та в подальшому відчужувалося на користь третіх осіб, особами, які не мали на це права, позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_1 на свою користь нерухоме майно, а саме: адміністративний корпус (літ. «А-2»), загальною площею 712,4 кв. м; деревообробний цех (літ. «Б-1»), загальною площею 1 217,6 кв. м; лісопильне відділення (літ. «В-1»), загальною площею 209,2 кв. м; будівлю складу (лід. «Д-1»), загальною площею 44,6 кв. м; будівлю ремонтної майстерні із з/бетонним цехом (літ. «Ж-1»),               загальною площею 1 401,9 кв. м; будівлю гаража (літ. «Е-1»), загальною площею               687,4 кв. м; будівлю складу (літ. «Є-1»), загальною площею 247,6 кв. м; будівлю   складу (літ. «Г-1»), загальною площею 353,2 кв. м, що знаходяться за адресою:                   АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року у задоволенні позову ВАТ «Рембуд» про витребування майна відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник майна, переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до добросовісного набувача цього майна ОСОБА_1 , при цьому наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від  12  червня 2019 року апеляційну скаргу ВАТ «Рембуд» залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам,                 правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і відповідно вимог закону дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення;                         доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У липні 2019 року ВАТ «Рембуд» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що  суд першої інстанції в порушення вимог статті 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження та не врахував, що вона має надважливий характер для сторін, предметом спору є нерухоме майно площею майже 5 000,00 кв. м, обраний позивачем спосіб захисту - віндикація є складним, у справі є чотири томи доказів та матеріалів, зокрема преюдиційні рішення Апеляційного суду Львівської області.
 
Також касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  дійшли помилкового висновку про те, що оскільки ВАТ «Рембуд» передало ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку оспорюване майно і йому було відомо про можливість реалізації такого майна в разі вчасного неповернення боргу цьому банку, то відсутні підстави вважати, що майно вибуло із власності позивача не з його волі, оскільки він не відповідає нормам матеріального права;
 
- не врахуваливисновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею;
 
-  не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса не є підставою для втрати права власності на предмет іпотеки з боку іпотекодавця. Виконавчий напис нотаріуса лише розпочинає відповідний процес у рамках виконавчого провадження, у якому у боржника (іпотекодавця) є не лише обов`язки, але й права, а виконавча служба, у свою чергу, здійснює виконавче провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством;
 
-  проігнорували те, що після визнання електронних торгів, оформлених протоколом від 06 жовтня 2014 року № 5702, недійсними оспорюване майно фактично не повернулось до його власника ВАТ «Рембуд», а безпідставно залишилось у власності відповідача; 
 
-  не звернули увагу на те, що частина друга статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) містить заборону на витребовування майна у добросовісного набувача тільки в тому випадку, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача;
 
- не врахували, що наслідком визнання прилюдних торгів недійсними безумовно є поновлення права власності на майно за ВАТ «Рембуд», оскільки відділ державної виконавчої служби не може вважатися власником майна, що реалізується, а здійснює лише певні функції з відчуження арештованого майна.
 
У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 -   ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ВАТ «Рембуд», у якому, посилаючись на її необґрунтованість, заявник просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 26 липня 2019 року касаційну скаргу ВАТ «Рембуд» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Кривцовій Г. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ВАТ «Рембуд», витребувано матеріали справи № 442/4841/17 із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2019 року матеріали цивільної справи № 442/4841/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року № 355/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги ВАТ «Рембуд».
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2020 року касаційну скаргу ВАТ «Рембуд» та матеріали справи № 442/4841/17 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року справу № 442/4841/17 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.     
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону                № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки касаційна скарга ВАТ «Рембуд» подана до Верховного Суду у липні 2019 року, то вона підлягає розгляду у порядку, визначеному в ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ВАТ «Рембуд» було власником нерухомого майна - восьми нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: адміністративного корпусу (літ. «А-2»), загальною площею 712,4 кв. м; деревообробного цеху (літ. «Б-1»), загальною площею 1217,6 кв. м; лісопильного відділення (літ. «В-1»), загальною площею 209,2 кв. м; будівлі складу (літ. «Д-1»), загальною площею 44,6 кв. м; будівлі ремонтної майстерні із з/бетонним цехом (літ. «Ж-1»), загальною площею 1401,9 кв. м; будівлі гаража (літ. «Е-1»), загальною площею 687,4 кв. м; будівлі складу (літ. «Є-1»), загальною площею 247,6 кв. м; будівлі складу (літ. «Г-1»), загальною площею               353,2 кв. м, і це підтверджується Інформаційною довідкою з державних реєстрів прав власності на нерухоме майно за № 89272278 від 09 червня 2017 року.
 
Виконавчим написом № 181, вчиненим 26 травня 2009 року приватним                нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк  Т.  І., запропоновано в рахунок задоволення вимог ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у сумі 2 115 501,03 грн звернути стягнення на належне ВАТ «Рембуд» нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції Кушнір С. Т. від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження № 33626234 з виконання виконавчого напису № 181, вчиненого 26 травня 2009 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І.; накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно на яке звернено стягнення виконавчим написом нотаріуса від 26 травня 2009 року № 181. 
 
Актом державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції Кушнір С. Т. від 14 серпня 2012 року описано та арештовано належне позивачу нерухоме майно.
 
06 жовтня 2014 року відбулися електронні торги, організовані Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з реалізації предмета іпотеки, стягнення на який звернено виконавчим написом № 181, вчиненим 26 травня 2009 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І. Відповідно до протоколу № 5702 проведення електронних торгів, визначено переможця - фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 .
 
На підставі вказаного протоколу № 5702 видано акт державного виконавця від 20 жовтня 2014 року, затверджений начальником відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції від 20 жовтня 2014 року, про реалізацію предмета іпотеки - належного ВАТ «Рембуд» нерухомого майна. На підставі акта державного виконавця від 20 жовтня 2014 року про реалізацію предмета іпотеки приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М. Ю. 30 жовтня 2014 року видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від  04 березня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від  17 червня 2015 року у справі № 914/3912/14, визнано недійсними електронні торги, оформленні протоколом від 06 жовтня 2014 року № 5702  проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки); визнано недійсним акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 20 жовтня 2014 року, затверджений начальником відділу Державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Грабар Я. П. 20 жовтня 2014 року, про реалізацію спірного нерухомого майна, визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М. Ю. на підставі акта державного виконавця від 20 жовтня 2014 року про реалізацію предмета іпотеки (нерухомого майна).
 
Також судами встановлено, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , згідно з умовами якої позивач відмовився від стягнення коштів по борговій розписці від 01 вересня 2014 року, а відповідач в рахунок погашення заборгованості визнав безумовне та беззаперечне право власності позивача на адміністративний корпус (літ. «А-2), загальною площею 712,4 кв. м, деревообробний цех (літ. «Б-1»), загальною площею 1 217,6 кв. м, лісопильне відділення (літ. «В-1»), загальною площею 209,2 кв. м, будівлю складу (літ. «Д-1»), загальною площею 44,6 кв. м, будівлю ремонтної майстерні із з/бетонним цехом (літ. «Ж-1»), загальною площею 1 401,9 кв. м, будівлю гаража (літ. «Е-1»), загальною площею 687,4 кв. м, будівлю складу (літ. «Є-1»), загальною площею 247,6 кв. м, будівлю складу (літ. «Г-1»), загальною площею 353,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказане нерухоме майно.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2017 року ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції.
 
У свою чергу, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частки такого майна: адміністративного корпусу (літ. «А-2»), загальною площею 712,4 кв. м, деревообробного цеху (літ. «Б-1»), загальною площею 1217,6 кв. м, лісопильного відділення (літ. «В-1»), загальною площею 209,2 кв. м, будівлі складу (літ. «Д-1»), загальною площею 44,6 кв. м, будівлі ремонтної майстерні із з/бетонним цехом (літ. «Ж-1»), загальною площею 1401,9 кв. м, будівлі гаража (літ. «Е-1»), загальною площею 687,4 кв. м, будівлі складу (літ. «Є-1»), загальною площею 247,6 кв. м, будівлі складу (літ. «Г-1»), загальною площею 353,2 кв. м, що знаходяться за адресою:  АДРЕСА_1 .
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.
 
В той же час, відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 06 квітня 2016 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також за умовами договорів купівлі-продажу від  28  березня 2016 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_1 набув право власності на оспорюване майно. 
 
Звертаючись до суду з позовними вимогами ВАТ «Рембуд» посилався на те, що спірне майно, яке належить йому на праві власності, вибуло з його володіння без його волі та за відсутності будь яких правочинів між ним та вищезгаданими покупцями цього майна, тому має бути витребуване на його користь із чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 , як останнього відомого власника.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування
 
Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Пунктом 3 частини першої статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Добросовісне придбання, згідно зі статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
 
Віндикаційний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.
 
При цьому наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, тому відсутні правові підстави для застосування до таких правовідносин положень статей 387, 388 ЦК України.
 
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 6 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Судами у цій справі встановлено, що майно, яке є предметом спору, перебувало в іпотеці за іпотечним договором, укладеними між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ВАТ «Рембуд», як забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором.
 
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».
 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини третьої 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.
 
Враховуючи наведене та відповідне іпотечне застереження, воля власника майна ВАТ «Рембуд» на відчуження такого майна чітко виражена у договорі іпотеки, отже, відсутні підстави вважати, що майно вибуло не з волі власника.
 
Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач, як власник майна переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна ОСОБА_1 , при цьому наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника.
 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що у разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судових рішень, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує рішення, зокрема і виконавчий напис, для примусового виконання якого такі торги були проведені. 
 
Схожих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 461/13091/14-ц та постанові від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11.
 
Доводи касаційної скарги щодо помилкового розгляду судом першої інстанції  справи в порядку спрощеного позовного провадження, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що згідно з частиною другою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, крім передбаченої у частині першій вказаної статті, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
 
Спір, який є предметом розгляду по цій справі, не відноситься за жодним із критеріїв до спорів, передбачених у частині четвертій статті 274 ЦК України, перелік яких унеможливлює розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Отже, розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження є законним.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що частина друга статті 388 ЦК України містить заборону на витребовування майна у добросовісного набувача тільки в тому випадку, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм чинного законодавства України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 грудня 2016 року у  справі № 6-2233цс16, є необґрунтованими, оскільки у наведеній заявником постанові та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справи.
 
Зокрема, у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 Верховний Суд України встановив, що судове рішення, на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача, було скасовано, та дійшов висновку про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
У справі, що переглядається, виконавчий напис № 181, вчинений 26 квітня 2009 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Т. І., яким запропоновано в рахунок задоволення вимог ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у сумі 2 115 501,03 грн звернути стягнення на належне ВАТ «Рембуд» нерухоме майно за адресою:   АДРЕСА_1 , не визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому є правомірним та створює юридично значущі наслідки.
 
Задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує виконавчий напис, для виконання якого такі торги були проведені, та не дає підстав вважати, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, що їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Рембуд» залишити без задоволення.
 
РішенняДрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. Ю. Гулейков      	
Судді:	А. С. Олійник       С. О. Погрібний      	
 	Г. І. Усик       В. В. Яремко