Ухвала
Іменем України 
22 жовтня  2020 року
м. Київ
справа № 697/1499/18
провадження № 51-5060  ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, 
встановив:
Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого             2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України  до покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт.
За вироком суду, ОСОБА_4 згідно рішення Чигиринського районного суду Черкаської області №708/170/13-ц від 28 березня 2013 року зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5  на утримання неповнолітньої дитини –          ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з дня подання заяви до суду - 14 лютого 2013 року, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Проте,  ОСОБА_4 , знаючи про свій обов`язок сплачувати аліменти на користь  ОСОБА_5  на утримання дочки, являючись дієздатним, будучи працездатною особою, працюючи офіційно за контрактом з липня 2015 року по жовтень 2016 року у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи з 08 листопада 2016 року по 04 липня        2017 року на обліку у Канівському міськрайонному центрі зайнятості, отримував виплати допомоги по безробіттю, працюючи офіційно з 09жовтня 2017 року по           07 березня 2018 рокумолодшим приймальником товарів у ТОВ «АТБ МАРКЕТ» про заробітки та зміну місця роботи Канівський МРВ ДВС ГТУЮ в Черкаської області не повідомляв, з моменту звільнення з останнього офіційного місця працевлаштування в Канівський міськрайонний центр зайнятості на облік не став, аліменти в добровільному порядку виплачувати не бажає, будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо сплати аліментів взагалі не вживає, тобто злісно ухиляється від сплати аліментів. У зв`язку із чим заборгованість у  ОСОБА_4 зі сплати аліментів за період часу з 01 лютого 2015 року по 01 липня 2018року складає 65 916 грн. 14 коп., що сукупно становить суму виплат відповідних платежів більше трьох місяців.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вирок Канівського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2020 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог вказуєна істотні порушення кримінального процесуального закону при винесенні судових рішень. Стверджує, що у вироку суду першої інстанції відсутнє формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та не наведено жодних доказів на підтвердження встановлених судом обставин, тому він не відповідає вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК України. Крім того, зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не надано правової оцінки  щодо відсутності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також вважає, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував та не дав вичерпної відповіді на всі доводи, які були викладені у апеляційній скарзі захисника, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Висновки суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильними.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про ненадання судамиправової оцінки  щодо відсутності  в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення є необгрунтованими, виходячи з наступного.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, засуджений  ОСОБА_4 своєї винуватості у вчиненнізлісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) не визнав, але суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 , обґрунтовано послався на показання потерпілої, свідків, дані, які містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення,  свідоцтво про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 12 лютого 2013року, рішення Чигиринського районного суду Черкаської області №708/986/14-ц від 22 вересня 2014 року, рішення та виконавчий лист Чигиринського районного суду Черкаської області №708/170/13-ц від 28 березня    2013року, постанову ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції від                     24 травня 2013 року, лист Канівського міськрайонного відділу ДВС від 06квітня                     2018 року, розрахунок Канівського міськрайонного відділу ДВС від 03 липня                        2018 року, довідку про доходи ПрАТ «Миронівська птахофабрика», довідку Канівської міськрайонної філії Черкаського обласного центру зайнятості, копію трудової книжки ОСОБА_4 , копію з журналу вхідної кореспонденції Канівського міськрайонного відділу ДВС.
Таким чином, судпершої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд,  встановив фактичні обставини, дослідивта проаналізував зібрані докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, із дотриманням положень ст. 94 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення  ОСОБА_4  зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 164  КК України . При цьому, всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним. Таким чином, вирок суду за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Крім того, доводи касаційної скарги засудженого про ненадання судами правової оцінки  щодо відсутності  у справі доказів направлення йому листів ВДВС про його виклик та направлення розрахунку із заборгованості по сплаті аліментів не заслуговують на увагу.
Так, суд прийшов до обгрунтованного висновку про те, що ОСОБА_4 був обізнаний щодо наявності у нього  обов?язку сплачувати аліменти після 17 квітня 2015 року, оскільки, відповідно до показань потерпілої у 2015 році вона дійсно писала заяву про відкликання виконавчого листа і зверталася із нею до відділу ДВС, однак відразу ж її забрала, оскільки ОСОБА_4  не надав дозвіл на вивіз дитини за кордон, про що вона попереджувала та повідомила його. Крім того, суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 , згідно яких ОСОБА_4 про борг був повідомлений рекомендованим листом з повідомленням, ДВС не повідомляв про зміну місця роботи, та згідно яких заява від потерпілої про відкликання виконавчого листа з виконання від 14 січня 2015 року в матеріалах виконавчого провадження відсутня, ВДВС не повертав виконавчий лист без виконання, оскільки відмітка про повернення відсутня.
Крім того, згідно статті 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим кодексом.
Відповідно до ст. 22 КПК  України  кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів,  інших доказів,  а також на реалізацію інших процесуальних прав,передбачених КПК України. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Тобто, за змістом кримінального процесуального закону, суд не збирає  (витребовує) докази, а зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні  рівні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав.
У даному кримінальному провадженні дотримано вимоги ст. ст. 10, 22 КПК України, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог закону.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, належним чином перевірив наведені у скарзі доводи, які є аналогічними доводам поданої касаційної скарги, своє рішення належним чином мотивував, зазначивши підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою, та прийшов до висновків про обгрунтованість висновків суду першої інстанції щодо обставин вчиненого ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Таким чином,  кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від                    22 лютого 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 липня                 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                         ОСОБА_3