КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 Справа № 755/15594/18                                                                                          Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко В.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/619/2020                                            Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            30 вересня  2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А. 
                          при секретарі                     Рудик О.Л.
 
            Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич Ольга Володимирівна, Житлово-будівельний кооператив «Русанівський» про встановлення факту та визнання права власності на майно. 
 
            Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
            12 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся у суд   з позовом до відповідача ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття ним ОСОБА_2 спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 у зв`язку з фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.
            Позовні вимоги мотивовані тим, що він з дня народження проживав за адресою:  АДРЕСА_1 , разом зі своїми батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і рідною сестрою ОСОБА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_4 батько позивача подав заяву до Першої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, відповідно до якої батько та  діти прийняли спадщину  після смерті матері, що складалася з паєнакопичень в Житлово-будівельному кооперативі «Русанівський» Дніпровського району міста Києва. Позивач як особа, що постійно мешкала зі своїми батьками на момент смерті матері в квартирі АДРЕСА_1 фактично вступив в управління спадковим майном. Батько ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на Ѕ частку в спільній сумісній власності подружжя, набутому подружжям за час шлюбу, яке складається з паєнакопичень в житлово-будівельному кооперативі Подільського району м. Києва «Русанівський» в сумі 4 876 карбованців.
            Після смерті ОСОБА_4 кожен з її спадкоємців за законом (чоловік та двоє дітей) рішенням загальних зборів членів ЖБК були прийняті в члени ЖБК «Русанівський» і за ними була закріплена трикімнатна квартира АДРЕСА_1, площею 41,1 кв.м, АДРЕСА_1 .
            Позивач вважає, що станом на 1989 рік він, відповідач ОСОБА_1 та їх батько ОСОБА_3 стали власниками не паєнакопичень, а кожен 1/6 частки квартири по АДРЕСА_1 , оскільки після смерті матері відкрилася спадщина на Ѕ частку квартири, яка належала ОСОБА_4 і за яку були виплачені пайові внески повністю.
            ОСОБА_3 був прописаний (зареєстрований) за адресою: АДРЕСА_1 з 24.06.1968 р. до дня виписки 14.11.1989 р. на АДРЕСА_2 .
            ІНФОРМАЦІЯ_3 батько  сторін у справі - ОСОБА_3 помер. Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 фактично вступили в управління і володіння спадковим майном  після смерті батька - належною йому 2/3 (1/2+1/6) частиною квартири АДРЕСА_1 .
            23.05.2018 Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори - Сердцевич О.В. з підстави, що ОСОБА_2 пропущено шестимісячний строк прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3   відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому він звернувся до суду за захистом порушеного права.
    
            Рішенням  Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року   позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич Ольга Володимирівна, Житлово-будівельний кооператив «Русанівський», про встановлення факту та визнання права власності на майно  задоволено.
             Встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3 у зв`язку з фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .
             Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2  частину квартири АДРЕСА_1 .
 
          Ухвалою від 13 березня 2019 року Дніпровського районного суду м. Києва виправлено описку в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 28.02.2019 у справі № 755/15594/18 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич Ольга Володимирівна, Житлово-будівельний кооператив «Русанівський», про встановлення факту та визнання права власності на майно, виклавши абзац сімдесят перший мотивувальної частини рішення наступного змісту:
         «За клопотанням представника позивача та позивача на підтвердження даних, що є предметом судового розгляду, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, кожен окремо, підтвердили суду, що ОСОБА_2 , який є позивачем у цій справі, постійно проживає у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 . В дитинстві ходив до школи-гімназії № 136 поряд з будинком, а в квартирі він постійно мешкав у маленькій кімнаті, після смерті батька та до цього часу він там постійно проживає разом із своєю сестрою - відповідачем у справі ОСОБА_1 , особисті речі позивача знаходяться в цій кімнаті цієї квартири, тощо.».
 
         Ухвалою від 13 березня 2019 року Дніпровського районного суду м. Києва виправлено описку в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 28.02.2019 у справі № 755/15594/18 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич Ольга Володимирівна, Житлово-будівельний кооператив «Русанівський», про встановлення факту та визнання права власності на майно, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення наступного змісту:
          «Встановити факт прийняття ОСОБА_2 спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3 у зв`язку з фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .
            Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2     частину квартири АДРЕСА_1 .».
            Ухвала є невід`ємною частиною рішення суду від 28.02.2019 у справі                  № 755/15594/18.
 
           Не погодившись із рішенням суду  відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неправильного встановлення обставин, які мають значення для вирішення спору, неправильного дослідження та надання оцінки доказам, неправильного обрання норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема вказувала, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, чим була позбавлена рівності сторін у процесі та можливості висловлення своєї позиції. При цьому зазначав, що позивачем не підтверджено належними доказами його членство в ЖБК, повна сплата паєнакопичення, проживання у спірній квартирі на час відкриття спадщини. Стверджувала, що  позивач не прийняв спадщину після смерті батька жодним із способів, передбачених законодавством і не надав відповідно суду доказів з цього приводу. Вважає, що спадщину не прийняв жодний із спадкоємців, а тому належним відповідачем повинна бути держава, а не вона. Судом визнано право власності на спірну квартиру, яка перебуває під арештом. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
           Відповідач та 3-ї особи у визначений ухвалою суду строк, не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
 
           В судові засідання призначені в приміщенні Київського апеляційного суду, останнє 30 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_1 та 3-і особи не з`явились.
 
           Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
           Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку  відповідача та 3-х осіб  в судове засідання,  які про час та місце розгляду справи  повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач  для участі у справі направила свого представника, 3-я особа Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич Ольга Володимирівна просив розглядати справу у її відсутності.
 
          Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з наступних підстав.
           
           Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
           Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
           Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 встановлюючи факт прийняття ОСОБА_2 спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3 у зв`язку з фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 та визнаючи за  ним право власності на 1/2   частину квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.
 
           З такими висновками суду  слід погодитись   виходячи з наступного.
 
           У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
          Оскаржуване рішення суду  відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права  дивлячись на таке.
 
           Розглядаючи спір,  суд першої інстанції,  повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.  
 
           ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів народження 05.06.1976 був зроблений запис за  № 1753. У свідоцтві про народження НОМЕР_1 зазначено, що батьками позивача є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.17/.
            З дня народження позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми батьками та рідною сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
             За даними довідки ЖБК «Русанівський» від 15.05.2017 № 23 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 04.05.1992 по теперішній час /а.с. 24/.
             За даними довідок гімназії № 136 м. Києва від 15.01.2018, 19.01.2018 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчався в школі-гімназії № 136 з 01.09.1983 по 08.06.1991 та проживав за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 30-32/.
             ІНФОРМАЦІЯ_8 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , повторно виданим 24.11.2006, та про що зроблений відповідний запис в книзі реєстрації смертей 13.04.1988 за № 1528 /а.с. 26/.
              ОСОБА_2 як особа, що постійно мешкала зі своїми батьками (батьком і матір`ю) на момент смерті матері в квартирі АДРЕСА_1 фактично вступив в управління спадковим майном.
              У заяві до Першої київської державної нотаріальної контори (№6890, спадкова справа №4723), що була подана ОСОБА_3 як чоловіком померлої, чітко зазначено, що факт прийняття спадщини підтверджується фактичним вступом в управління спадковим майном; спадкоємці безпосередньо перед смертю спадкодавця проживали разом з нею і продовжують проживати в даний час в спадковій кооперативній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.46, 47/. Також у заяві зазначається про те, що на день смерті ОСОБА_4 залишилося майно, яке полягало в паєнакопиченнях в житлово-будівельному кооперативі Подільського району м. Києва «Русанівський» в сумі 4876 карбованців. Паєнакопичення набувалися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільно в період перебування в зареєстрованому шлюбі, згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю УССР. Просив видати свідоцтво про право власності на Ѕ частину паєнакопичення на себе, як чоловіка померлої, а на іншу Ѕ частину - видати свідоцтво про право власності на спадщину по закону в рівних долях кожному зі спадкоємців за законом першої черги.
За даними довідки, виданої ЖБК «Русанівський» від 11.05.1989 для пред`явлення в нотаріальну контору міста Києва, ОСОБА_4 була постійно прописана за адресою: АДРЕСА_1 , та була членом кооперативу «Русанівський» з 1963 року, сума паєнакопичень склала 4876 карбованців /а.с. 53/.
 
              Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_9 , нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 28.07.1989, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає в АДРЕСА_1 , є спадкоємцем майна ОСОБА_4 в рівних долях з батьком ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_1 /а.с. 34/. Відповідно до свідоцтва ОСОБА_3 отримав право власності на Ѕ частку в спільній сумісній власності подружжя, набутому подружжям за час шлюбу, яке складається з паєнакопичень в житлово-будівельному кооперативі Подільського району м. Києва «Русанівський» в сумі 4876 карбованців.
 
               Згідно рішення №805 Київська міська рада народних депутатів від 29.03.1989    вирішила погодитися з пропозицією житлової комісії виконкому міськради та затвердити рішення загальних зборів членів ЖБК про прийняття нових членів кооперативів внаслідок передачі паю або переходу в спадщину з закріпленням квартир таким громадянам: Протокол житлової комісії від 10 серпня 1989 року №54/4-89 ЖБК «Русанівський», вул. Ентузіастів,35 , пункт 4.20. ОСОБА_1 з родиною три особи /вона, батько, брат/ - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею 41,1 кв.м (а.с.33).
                 Батько позивача ОСОБА_3 змінив прізвище « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про зміну прізвища, виданим повторно 13.04.1989 /а.с.25/.
                 12.05.1990 ОСОБА_3 - батько позивача ОСОБА_2 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть                         НОМЕР_2 , повторно виданим 24.11.2006, про що зроблено відповідний запис в книзі реєстрації смертей 14.05.1990 за №2425 /а.с.27/.
 
               З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_2 зводилися до встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Відповідачем у справі визначено ОСОБА_1 - рідну сестру позивача, яка зареєстрована та проживає у спірній жилій квартирі АДРЕСА_1 .
 
               В той же час, оскаржуючи рішення суду відповідач ОСОБА_1 одним із аргументів зазначала, що вона не приймала спадщину, а тому  не є належним відповідачем у справі.
 
              Відповідно до ч. 1, 4 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
              Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава ( ст.  48 ЦПК України).
 
             Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав. 
 
            Процедурні питання заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача визначені ст. 51 ЦПКУкраїни.
 
             Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
             Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України  незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України  відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
             Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини.  
 
            Статтею 555 ЦК України (1963 рік) визначено перехід спадщини до  держави.
            Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо  ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцю (п.5 ч.1 та ч.2 ст. 555 ЦК України(1963 року). 
 
             Виходячи із зазначеної норми відповідач у справі ОСОБА_1   зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , яка є предметом спору між сторонами, як спадкове майно. І не зважаючи на те, що відповідач юридично не оформила спадщину та не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, але фактично вона вступила в користування та управління спадковим майном, а відтак є належним відповідачем у справі. Тому доводи апеляційної скарги щодо неналежності її, як відповідача у справі спростовуються матеріалами справи, оскільки від своєї долі у спадщині на користь держави вона не відмовилась і не вказала про наявність таких доказів.
 
             Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
              Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
             Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
              Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
 
              Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
 
              За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
 
              Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
 
               Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
              Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.  Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
               Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
              Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР  доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
                Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
               Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на виплачений нею в повному обсязі розмір паєнакопичень у розмірі 4876,00 крб., спадкова справа № 4723 від 11.04.1988. Станом на 1989 рік, позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та їх батько ОСОБА_3 як члени сім`ї ОСОБА_4 , які проживали разом, користувалися спірною квартирою та після смерті ОСОБА_4 були прийняті членами житлово-будівельного кооперативу /а.с. 29/, та стали власниками саме паєнакопичень на 1/6 частки квартири кожен по АДРЕСА_1 .
                 Спадкову масу після померлої ОСОБА_4 становила не квартира, а паєнакопичення на квартиру, за яку ОСОБА_4 як членом ЖБК були виплачені пайові внески повністю.
                 Спадкоємцем Ѕ частини паєнакопичень в спільному майні подружжя був ОСОБА_3 , то Ѕ частина паєнакопичень за квартиру підлягала спадкуванню в рівних долях між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - по 1/6 частині кожному, так як вони проживали в спірній квартирі, після смерті ОСОБА_4 стали членами ЖБК та продовжували проживати в цій квартирі, тобто фактично вступили у володіння спадковим майном, а тому в силу ст. 549 ЦК УРСР вважалися такими, що прийняли спадщину.
                 Право власності на Ѕ частину паєнакопичення на квартиру за ОСОБА_3 підтверджуються копією свідоцтва про право власності від 28.07.1989 у спадковій справі № 4723, зареєстровано в реєстрі № 1085 /а.с. 55-56/.
                 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 - батько позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 .
                  За даними довідки №29 від 12.06.2017, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Русанівський» на ім`я ОСОБА_3 - 1938 року народження в тому, що він дійсно був прописаний (зареєстрований) за адресою:                    АДРЕСА_1 з 24.06.1968 до дня виписки 14.11.1989 на АДРЕСА_2 /а.с. 38/.
                  За даними Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , станом 12.05.1990 зареєстрованими були: ОСОБА_1 з 08.07.1980 та ОСОБА_12 з 09.01.1990, а ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою з 14.04.1992 /а.с. 37/.
                  Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним жилим приміщення (ч. 5 ст. 145 ЖК Української РСР).
                  Дане положення узгоджується із ч.ч. 4, 5 пункту 54 Примірного статуту ЖБК, відповідно до якого припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним жилим приміщенням.
                 Отже, відповідно до статті 145 ЖК УРСР та пункту 54 Типового статуту ЖБК ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , станом на 12.05.1990 - день смерті ОСОБА_3 , зберегли право користування 2/3 частини квартири, так як були членами кооперативу та проживали у спірній квартирі.
                 Судом встановлено, що від народження та станом на 12.05.1990 - час відкриття спадщини після померлого батька, та  в подальшому позивач ОСОБА_2 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки був малолітнім на день смерті батька і продовжує проживати по теперішній час.
                Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 як член житлово-будівельного кооперативу повністю сплатила пайовий внесок за квартиру в розмірі 4876 карбованців, а спадкоємці за законом отримали по 1/6 частки паєнакопичень - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кожен окремо, та 2/3 частки паєнакопичень - ОСОБА_3 , право власності на квартиру у нього за життя не виникло в силу чинних на той час положень законодавства, які наведено вище, а тому до складу спадщини після померлого ОСОБА_3 входять саме паєнакопичення на квартиру.
                 01.07.1990 набрав чинності Закон Союзу РСР "Про власність в СРСР», який згідно з Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України від 7 лютого 1991 року N 697-XII "Про власність".
                 Статтею 15 цього Закону України «Про власність» передбачалося, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на цю квартиру.
                 Відповідно до роз`яснень, викладених у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.
                 Крім того у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від                 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесенного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.
                 Матеріалами справи встановлено, що спадкодавці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 -подружжя при житті повністю внесли пай за квартиру АДРЕСА_1 в Житлово-будівельному кооперативі «Русанівський». З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у власність  подружжя , а ЖБК, в свою чергу, вже припинив будь-які права та повноваження щодо вказаного об`єкту нерухомого майна. При цьому, будь-яких претензій з приводу несплати паю до них не пред`являлось, як і не пред`являлось до спадкоємців. 
                А тому, позивач ОСОБА_2    має право отримати у спадщину відповідну частину спірної квартири, а не частину паєнагромадження, так як пайові внески були повністю сплачені за життя спадкодавців.
                Колегія суддів вважає,що доводи апеляційної скарги про те,що позивач, як спадкоємець, має право на визнання за ним права власності лише на відповідну частину паєнагромадження є помилковими. 
                Відповідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, необхідно враховувати зокрема те, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки в паєнагромадженні.
              Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.
             Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом першої інстанції норм   матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, неправильного встановлення обставин, які мають значення для вирішення спору, неправильного дослідження та надання оцінки доказам, неправильного обрання норм права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що призвело, на думку апелянта,  до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.
             При розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що пай за спірну квартиру був сплачений спадкодавцями при житті, а тому доказів того, що позивач особисто повинен був сплатити пай  та надати відповідні докази для розгляду  даного спору, не потребувалось. Після смерті ОСОБА_4 -матері сторін членство в ЖБК перейшло до спадкоємців - сторін у справі та їх уже нині покійного батька, про що свідчить рішення №805 Київської міської ради народних депутатів від 29.03.1989, зміст якого описано вище. На час відкриття спадщини після смерті батька позивач постійно проживав на спірній жилій площі, а тому фактично прийняв спадщину.  З приводу того, що квартира перебуває під арештом, а тому не може бути предметом розгляду зазначеної справи, то з цього слід зазначити наступне.
            Так, до матеріалів справи (а.с.191 т.2) надано ксерокопію ухвали від 05 травня 2006 року Дніпровського районного суду м. Києва про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_14 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
            При перегляді справи апеляційним судом, сторона відповідача не змогла повідомити з приводу наявності такого спору.
            Разом з тим, відповідно до повідомлення Дніпровського районного суду                    м. Києва від 31.08.2020 (а.с.240 т.2) перевіркою встановлено, що цивільна справа за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_14 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва не перебувала.
            За таких обставин, ухвала від 05 травня 2006 року про накладення арешту на спірну квартиру правового значення для розгляду справи не має.
            Таким чином, висновки суду щодо підстав  до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
           Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
           Всі висновки суду першої інстанції щодо  правомірності заявленого позову та  можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного  рішення.
            Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга   відповідача  не містить, в ході апеляційного розгляду  представник  відповідача також не навів таких обставин.
           Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
            За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими  сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення немає. 
            Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384  ЦПК України, колегія суддів ,-
 
п о с т а н о в и л а :
 
            Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
            Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року  залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
                                                      Головуючий:
 
                                                      Судді: