Постанова
Іменем України
12 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа №607/1570/19
провадження №61-548св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Чопик Ірина Ярославівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 року у складі судді Грицака Р. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів Ткач З. Є., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Чопик І. Я., в якому просив: визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений 04 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І. Я.; скасувати державну реєстрацію вказаного договору дарування, який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 43344104 від 04 жовтня 2018 року. Також просив стягнути з відповідачів понесені ним 1537 грн судових витрат та 6000 грн втират на правову допомогу.
Позов мотивовано тим, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня                   2018 року, у справі №607/12426/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .
Відповідачу ОСОБА_2 було відомо про вжиття заходів забезпечення заборони відчуження майна, оскільки ухвалу про забезпечення позову він оскаржував в апеляційному порядку.
Проте під час дії ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, про заборону відчужувати нерухоме майно,            04 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за тією ж адресою.
Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І. Я. та зареєстрованого у реєстрі за № 1806                     від 04 жовтня 2018 року.
Вказаним договором дарування, відповідач незаконно відчужив майно, на яке було накладено заборону відчуження і обмеження його обігу, з метою унеможливити звернення стягнення на нього у зв`язку із ухваленням Тернопільським міськрайонним судом рішення у справі № 607/12426/18 за позовом ОСОБА_1 до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики на суму 3 142 139 грн. 
Державна реєстрація за ОСОБА_2 права власності на оспорюване майно є недійсною та підлягає скасуванню.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 14 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 жовтня 2018 року між             ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І. Я.
Скасовано державну реєстрацію вказаного договору дарування, який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 43344104 від 04 жовтня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 537 грн судових витрат.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що ОСОБА_2 відчужив належне йому на праві приватної власності майно на користь ОСОБА_3 під час дії заборони відчуження цього майна, накладеної ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                від 19 липня 2018 року. При цьому, відповідачу було відомо про наявність обтяження на оспорюване майно, оскільки саме він подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу.
Таким чином, оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення, оскільки спірні об`єкти нерухомості на час укладення цього договору перебували під забороною на відчуження, а відсутність реєстрації у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обмеження на їх відчуження не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися цим нерухомим майном, адже про встановлену судом заборону відчужувати зазначене майно йому було відомо.
Той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може бути підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.  
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що справа розглянута неповноважним складом суду  з порушенням правил виключної підсудності.
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказав єдину підставу для визнання недійсним договору дарування майна - відчуження майна під час дії ухвали суду про забезпечення позову від 12 липня 2018 року, постановленою суддею Грицак Р. М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Суддя Грицак Р. М., постановивши дану ухвалу про накладення обтяження, висловив наперед думку по даному спору.
За таких умов, суддя Грицак Р. М., отримавши справу №607/1570/19, предметом розгляду якої є вимога про визнання договору дарування недійсним, повинен був заявити самовідвід відповідно до вимог статті 36                       ЦПК України, оскільки підставою для відводу (самовідводу) є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Крім того, ухвалу про забезпечення позову суддя Грицак Р. М. постановив            19 липня 2018 року у справі №607/12426/18, головуючим-доповідачем згідно автоматизованого розподілу справ якої визначений суддя Вийванко О. М. 
У подальшому, всупереч вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах (пункт 2,9) згідно якої процесуальні заяви лише реєструються у автоматизованій системі документообігу, а не підлягають автоматичному розподілу між суддями, заява ОСОБА_1 від 18 липня             2019 року про забезпечення позову була піддана автоматизованому розподілу, згідно якого доповідачем визначений суддя Грицак Р. М.
Виходячи з положень вказаної Інструкції а також Положення про автоматизовану систему документообігу, яка передбачає авторозподіл лише справ, а не процесуальних заяв, суддя Грицак Р. М. не вправі був розглядати процесуальну заяву по справі, яка була розподілена судді Вийванко О. М
Суди передчасно дійшли висновків про застосування до спірних правовідносин норм, передбачених статтями 215, 234 ЦК України та в порушення частини першої, четвертої статті 81 ЦПК України не дослідили усіх обставин справи. 
Так, всі доводи судів в мотивувальній частині судових рішень зводяться лише до того, що відповідачем було відчужено майно під час дії невиконаної ухвали про забезпечення позову.
Проте така позиція не узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16.
Суди не врахували доводи відповідача, що між ним та ОСОБА_3 , який є його рідним сином, ще до виникнення судових справ існувала домовленість про відчуження на його користь спірних об`єктів.
Крім того, суди дійшли помилкових висновків, що відповідачу було відомо про вжиття заходів забезпечення - заборону відчуження нерухомого майна згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/12426/18, оскільки ухвала апеляційного суду про відмову у задоволенні його апеляційної скарги йому не направлялася і про результат розгляду апеляційної скарг на час укладення правочину не був відомим. 
В матеріалах справи відсутнє рішення, що свідчить про залучення нотаріуса в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, також відсутнє рішення про залучення нотаріуса у якості відповідача, що є безумовною підставою для скасування рішення суду. Відсутня заява позивача про залучення нотаріуса до участі у справі. Отже судом порушено норми процесуального права, передбачені статтями 53, 189 ЦПК України. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_1 , заперечує проти доводів відповідача та просить залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість. 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
В провадження Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в загальній сумі 3 492 911,60 грн. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                   від 19 липня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року, у справі №607/12426/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 
04 жовтня 2018 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за цією ж адресою, та належить ОСОБА_2 .
Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І. Я. та зареєстровано в реєстрі.
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкта нерухомого майна №144390357 від 07 листопада 2018 року, вбачається, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1658525826110, житловий будинок А, загальною площею 603,2 кв.м, та кафе-бар, А1, загальною площею 159 кв.м, належить ОСОБА_3 , розмір частки 1/2, на підставі договору дарування, 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, серія та номер: 1806, виданий 04 жовтня 2018 року, видавник: Чопик І. Я., приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). 
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі  № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Статтею 129-1 Конституції Українивизначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другоїстатті 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову
Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.
Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.
Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України               від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі              № 6-2552цс16 та  від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17.
У справі, яка переглядається, встановивши, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного правочину достовірно знав про наявність ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, якою заборонено відчуження 1/2 частин спірного нерухомого майна, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час дії заборони відчуження цього майна.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) майно відчужено під час дії заборони відчуження на підстави ухвали суду про забезпечення позову про стягнення боргу.
На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення відповідальності перед кредитором, при цьому спростовує доводи касаційної скарги відповідача про те, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, сторони діяли добросовісно та мали на меті настання реальних наслідків вчинення цього правочину. Суд також звертає увагу на те, що оспорюваний позивачем договір дарування укладено між відповідачами під час дії заборони відчуження на підставі ухвали суду про забезпечення позову.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що йому не направлялася ухвала апеляційного суду, якою було відмовлено у задоволенні його апеляційної скарги і про результат розгляду апеляційної скарги на час укладення правочину йому відомим не був, не спростовують висновків судів про його обізнаність про наявну заборону на відчуження спірного майна.
Посилання у касаційній скарзі на наявність підстав для самовідводу судді Грицак Р. М. у зв`язку з винесенням ухвали про накладення обтяження в іншій цивільній справі є безпідставними, оскільки забезпечення позову передбачено цивільно-процесуальним законодавством і є заходом для забезпечення виконання судового рішення. Застосування заходів забезпечення позову не є наперед вираженою думкою суду по суті заявленого спору.
Також є необґрунтованими посилання на розгляд справи неповноважним складом суду.
Наведені вище доводи, а також посилання у касаційній скарзі на незалучення до участі у справи приватного нотаріуса, який посвідчив оспорюваний договір дарування, розгляд справи з порушенням правил територіальної підсудності, є ідентичними аргументам апеляційної скарги ОСОБА_2 , які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо оцінки яких містяться у мотивувальній частині прийнятої цим судом постанови.
Оскільки усі аргументи касаційної скарги відповідача є аналогічними доводам його апеляційної скарги, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку відповідача свідчить про неповноту встановлення обставин і дослідження доказів, наявність підстав для направлення справи на новий розгляд, а також на правомірність вчиненого ним договору дарування.  
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області               від 14 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду              від 13 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
      І. В. Литвиненко
      І. М. Фаловська