ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/5575/20 пров. № А/857/12626/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.,
суддя                                                     Запотічний І.І., 

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Рівненського  окружного  адміністративного суду  від 02 вересня 2020  року  (головуючий суддя Недашківська К.М., м. Рівне, письмове провадження) у  справі № 460/5575/20  за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до  Головного  управління Пенсійного фонду України в Рівненській  області про  визнання бездіяльності  протиправною, зобов`язання вчинити  певні дії, - 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач),  про  визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати з 28.01.2020, згідно з    статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  підвищення до пенсії як працюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно з    статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»    з 28.01.2020.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається, що зареєстрована і проживає в смт. Зарічне, яке, відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджених постановою КМ №106 від 23 липня 1991 року, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення та перебуває на обліку    в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області. Позивач зазначила у позові, що на даний час відповідач повинен проводити виплату щомісячної доплати до пенсії, як працюючому пенсіонеру, який проживає на радіоактивно забрудненій території, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильської катастрофи». Вважає бездіяльність  відповідача протиправною, тому просила суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від  02 вересня 2020 року в  задоволені  позову відмовлено повністю. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції  позивач подала апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального  права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким  позов задовольнити  повністю. 
З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної  скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що такі  не підлягають задоволенню. 
Судом встановлено:
ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до    Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та  перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Позивач проживає в населеному пункті, який відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. 
У період з 01.08.1980 по даний час позивач працює, що підтверджено записами трудової книжки.
Позивачка вважає наявність у неї права на отримання доплати до пенсії, як працюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, згідно з    статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»    в розмірі двох мінімальних заробітних плат. 
Вважаючи протиправною бездіяльність органу Пенсійного фонду України щодо ненарахування на невиплати такої доплати до пенсії, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог  суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено протиправності бездіяльності відповідача, як органу Пенсійного фонду України, щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати до пенсії як працюючому пенсіонеру відповідно до  статті 39 Закону №796-ХІІ, тому суд вважав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає. 
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає    Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII    (далі - Закон № 796-XII).
Стаття 39 Закону № 796-ХІІ    у редакції, чинній до 01.01.2015, була викладена так: « 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. 2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. 3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
01.01.2015 набрав чинності    Закон України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено, зокрема, статтю 39 № 796-XII.
04.02.2016 прийнято    Закон України № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01.01.2016 і який включив до    Закону № 796-ХІІ    статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018    підпункт 7 пункту 4    розділу І Закону України від 28.12.2014 №76-VIII    визнаний таким, що не відповідає    Конституції України    (є неконституційним).
Згідно з положеннями    Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст.151-2).
Закони    та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають    Конституції України    або якщо була порушена встановлена    Конституцією України    процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.    Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому    законом    порядку. 
Отже, вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію    статті 39 Закону №796-XII, яка із 17.07.2018 є чинною у редакції до 01.01.2015.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування    Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII    пільг, компенсацій і гарантій, установлених    Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених    статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи    статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,    Закон України від 28.12.2014 № 76-VIII    у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених    Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої    статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність. 
При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей    53    і    60 Закону № 796-ХІІ    у редакціях, чинних до внесення змін    Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування    статті 39 Закону № 796-ХІІ    вказане Рішення не містить.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13.05.1997 № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього    закону    чи іншого нормативно-правового акта.
Стаття 39 у редакції    Закону № 987-VIII, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
Таким чином, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта -    статті 39 Закону № 796-ХІІ    до внесення змін    Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII    спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016    статті 39 Закону № 796-ХІІ    у редакції    Закону України від 04.02.2016 № 987-VIII. Ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті    3,    8 Конституції України    та    стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії    Конституції України, її верховенство як    Основного Закону    держави на всій території України.
Отже, з моменту    ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018    відновлено право непрацюючих пенсіонерів на отримання підвищення до пенсії, які проживають на території радіоактивного забруднення, на підставі    статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Як свідчать матеріали справи, позивач має статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
При цьому суд встановив, що позивач згідно даних трудової книжки був працюючим пенсіонером у спірний період, в тому числі з 28.01.2020.
Позовні вимоги позивача до Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області полягають у тому, що відповідач не здійснив нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії. Однак, частиною другою    статті 39 Закону № 796-ХІІ         чітко визначено таке підвищення лише непрацюючим пенсіонерам.
В свою чергу, частина перша    статті 39 Закону № 796-ХІІ         регламентує «доплату» громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення,        а не «підвищення до пенсії», як просить позивач.
У зв`язку із чим колегія суддів зазначає, що частиною другою    статті 39 Закону № 796-ХІІ    чітко визначено, що пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
Таким чином, підвищення працюючим особам, які проживають на території радіоактивного забруднення, виплачується за місцем роботи в розмірі 25% від розміру мінімальної заробітної плати.
А тому позивач не має права на перерахунок та отримання доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру у відповідності до    статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
З урахуванням встановлених у справі обставин та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими позовні вимоги задоволені у визначений спосіб.
В порядку    ст.139 КАС України    понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг належить покласти на апелянтів.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги  не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись    статтями ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322,    325,    329 КАС України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №460/5575/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених    ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	І. В. Глушко  	
Повне судове рішення складено 04 січня 2021 року у зв`язку з наданням судді Глушку І.В. днів відпочинку у період з 30 по 31 грудня 2020 року.