ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2364/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Бєляновського В.В., Мишкіної М.А.
секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від компанії  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S – адвокат Моряков К.І.
від ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” – адвокат Ткач С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ”
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 
по справі №916/2364/20
за позовом компанії  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S
до товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ”
про 81 871,39 доларів США 

ВСТАНОВИВ
У серпні 2020 компанія  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S звернулася до Господарського суду Одеської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ”  про  стягнення грошових коштів у розмірі 81 871,39 доларів США, що еквівалентно 2 263 629,32 грн за курсом НБУ на дату звернення із позовною заявою. В обґрунтування  заявлених  позовних вимог  компанія  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S посилається на порушення її прав  в результаті протиправних дій відповідача - морського агента - який надавав неправдиві відомості при формуванні фінальних дисбурсментських рахунків при заходженні суден позивача до морського торговельного порту Чорноморськ.
13.08.2020 до Господарського суду Одеської області  від компанії  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S надійшла  заява про  забезпечення позову шляхом  накладення арешту на грошові кошти, які   знаходяться на рахунках,  відкритих у будь-яких фінансових установах та належать товариству з обмеженою відповідальністю “СТАРК ШИППІНГ”  та які будуть виявлені в ході виконавчого провадження,  в межах ціни позову у розмірі 81 871,39 доларів США, що еквівалентно 2 253 641, 00 грн за курсом НБУ станом на 13.08.2020 року
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 задоволено заяву компанії DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S про вжиття заходів забезпечення  позову, накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках,  відкритих у будь-яких фінансових установах, та належать товариству з обмеженою відповідальністю “СТАРК ШИППІНГ” та які будуть виявлені в ході виконавчого провадження,  в межах ціни позову у розмірі 81 871,39 доларів США, що еквівалентно 2 253 641,00 грн за курсом Національного банку України  станом на 13.08.2020.
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що у випадку  задоволення заявлених  компанією  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S  позовних вимог  рішення суду  буде виконуватись за рахунок  грошових коштів   відповідача  або майна, виявленого в процесі примусового виконання   судового рішення, стягнення на яке не заборонено чинним законодавством.  При цьому,  відсутність  на рахунку   відповідача грошових коштів  у достатньому розмірі, а також відсутність  майна, в тому числі  рухомого, на яке може бути звернуто стягнення, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, оскільки нерухоме майно  згідно інформаційної довідки  від 23.07.2020 року № 220154903 за відповідачем не зареєстровано. Крім того, як відзначено місцевим господарським судом, в провадженні  господарського суду Одеської області знаходиться справа № 916/1667/19  за позовом  державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Маріупольського морського порту) до товариства з обмеженою відповідальністю "Старк Шиппінг" про стягнення 48 421,41 дол. США, з підстав заборгованості за неналежне виконання договору  № 367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України. 
За наведених обставин, суд першої інстанції визнав доведеним наявність достатньо обґрунтованого припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача.
З приводу зустрічного забезпечення місцевий господарський суд відзначив, що враховуючи обрання  компанією DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S такого виду заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти,  суд за  результатами  надання  оцінки доданим до заяви про забезпечення  доказам, дійшов висновку про відсутність правових  підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення. 
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 року у справі №916/2364/20 та постановити нову ухвалу про відмову компанії DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню в апеляційному порядку, з огляду на наступне. 
Так апелянт зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини, умови, специфіку та характер господарської діяльності відповідача, та не встановлено правовий режим грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках відповідача в іноземній валюті.
За твердженням скаржника, профільним предметом діяльності ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” є надання послуг з морського агентування суден. Тобто, споживачами послуг відповідача є компанії, які виконують морські перевезення (судновласники), переважна більшість яких є нерезидентами. За своїм статусом відповідач є морським агентом, а тому в силу положень ст.116 КТМ України діє від імені судновласника. На підставі ч.1 ст. 117 КТМ України, відповідач, як морський агент, виконує певні зобов`язання, в тому числі пов`язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, зокрема - сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов`язані з перебуванням судна у порту. Цьому обов`язку морського агента кореспондує обов`язок судновласника надавати морському агенту кошти, достатні для здійснення його функцій, як передбачено в ст.118 КТМ України. З аналізу зазначених норм випливає, що кошти, які надходять від судновласника на валютний рахунок Апелянта, як морського агента, призначені в першу чергу для розрахунків від імені судновласника з уповноваженими суб`єктами господарювання за обслуговування судна в певному порту. Такі кошти, за твердженням відповідача, не є його власністю, оскільки він ними розпоряджається виключно на підставі відповідних доручень (інструкцій) судновласника.
Таким чином, на переконання апелянта, накладення арешту на грошові кошти на валютних рахунках апелянта, як морського агента, істотно порушує майнові права і охоронювані законом інтереси судновласників, яким фактично належать грошові кошти на рахунках апелянта.
Скаржник вважає, що таке втручання в господарську діяльність апелянта призведе до безпідставних затримок суден зі спричиненням майнової шкоди (судноплавним компаніям) та апелянту в значних розмірах.
На переконання апелянта, арешт коштів на його поточних рахунках блокує кошти, які є власністю іноземних судноплавних компаній, що створює для них перешкоди у судноплавстві, в тому числі перешкоджає своєчасному отриманню послуг в портах України, а це в свою чергу може призвести до значних збитків судноплавних компаній та небезпеки для членів екіпажів.
Апелянт також вважає, що судом першої інстанції, при задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, було порушено норми процесуального права, зокрема щодо зустрічного забезпечення. Так, на думку скаржника, суд не прийняв до уваги те, що заява позивача про забезпечення позову не відповідає вимогам п.6 ч.1 ст.139 ГПК України, оскільки в даній заяві відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення. При цьому, чинний Господарський процесуальний кодекс України не передбачає звільнення позивача від обов`язку зазначити в заяві про забезпечення позову пропозицію щодо зустрічного забезпечення.
Скаржник наголошує, що позивачем не надано доказів щодо його фінансового стану на момент звернення до суду з заявою про забезпечення позову, а місцевий господарський суд, замість дослідження доказів, наданих в обґрунтування необхідності забезпечення позову, послався на голослівні твердження позивача, тобто обґрунтував звільнення від зустрічного забезпечення припущенням.
ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” зазначає, що позивачем не надано доказів того, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення (у разі його ухвалення на користь позивача), є неплатоспроможним або існує реальна загроза її виникнення. 
Посилання місцевого господарського суду на наявність іншого спору про стягнення з відповідача заборгованості, апелянт вважає необґрунтованим, оскільки вказана обставина (спір) сама по собі (з урахуванням фінансових оборотів апелянта) не може свідчити про загрозу неплатоспроможності апелянта, яка могла би унеможливити або утруднити виконання рішення суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2364/20 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020, призначено справу до розгляду на 15.10.2020.
02.10.2020 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому він просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що внаслідок примусового виконання оскаржуваної ухвали, станом на цей час, під арештом перебувають грошові кошти, які знаходяться виключно на одному валютному рахунку відповідача. Отже, як вважає позивач, твердження відповідача щодо порушення прав третіх осіб внаслідок винесення оскаржуваної ухвали та її виконання є необґрунтованими та не відповідають дійсності.
Щодо тверджень апелянта про незастосування судом першої інстанції норм ст.ст. 116-118 КТМ України стосовно визначення правового режиму коштів на його рахунках, позивач відзначає, що правовий режим коштів на рахунках морського агента не визначається ст.ст. 116-118 КТМ України. Глава 5 КТМ України визначає загальні положення щодо морського агентування. Крім того, окрім коштів необхідних для здійснення функцій морського агента пов`язаних з суднозаходом судна до морського порту, відповідно до договорів морського агентування судновласники сплачують морським агентам винагороду. Позивач відзначає, що з дисбурсменських рахунків наявних в матеріалах справи вбачається, що відповідач отримував від позивача та інших іноземних судновласників грошові кошти в якості агентської винагороди. Як відзначає позивач, на тих рахунках відповідача на які він посилається у своїй апеляційній скарзі наявні кошти, що належать йому безпосередньо, оскільки отримані, зокрема, в якості агентської винагороди за надання послуг морського агентування. До того ж, як відзначає позивач, окрім морського агентування, до предмету діяльності відповідача належить ще більш ніж 600 видів діяльності, від здійснення яких він також може отримувати дохід, який перераховується третіми особами на його валютні рахунки.
З приводу тверджень апелянта про невідповідність заяви позивача про забезпечення позову вимогам п. 6 ч. 1 ст. 139 ГПК України, позивач зазначає, що він в своїй заяві на виконання п. 6 ч. 1 ст. 139 ГПК України запропонував суду не застосовувати зустрічне забезпечення обґрунтовуючи це своїм стабільним фінансовим станом, розміром зареєстрованого капіталу, показниками фінансової звітності за 2019 рік. Позивач також відзначає, що ст. 141 ГПК України визначено, що вимога зустрічного забезпечення є правом а не обов`язком суду. Отже, позивач вважає, що суд першої інстанції оцінивши доводи сторін та надані ними докази, дійшов вірного висновку про відсутність необхідності у вжитті заходів зустрічного забезпечення.
Щодо тверджень апелянта про ненадання доказів в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що для вжиття заходів забезпечення позову не є обов`язковим доведення того, що відповідач є або може стати неплатоспроможним чи буде ухилятись від виконання судового рішення, оскільки для вжиття заходів забезпечення позову має значення наявність достатньо обґрунтованого припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, внаслідок чого буде істотно ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Так, позивач стверджує, що позивачем разом з заявою про забезпечення позову до суду були надані докази на підтвердження відсутності у відповідача нерухомого майно на території України, що унеможливлює звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позовних вимог позивача. Крім того, позивач звернув увагу суду першої інстанції на наявності інших справах про стягнення грошових коштів в яких ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” є відповідачем. 
Судове засідання призначене на 15.10.2020 не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Аленіна О.Ю.     та відпусткою судді-учасника колегії Лавриненко Л.В. 
Головуючи суддя Аленін О.Ю. з 05.10.2020 по 28.10.2020 був тимчасово непрацездатним. Суддя Лавриненко Л.В. з 26.10.2020 по 30.10.2020 перебувала у відпустці.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 призначено справу до розгляду на 12.11.2020.
Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ “Перехідні положення” ГПК України, підпунктів 2.3.25, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016 року, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/2364/20 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Лавриненко Л.В. з 10.11.2020. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020 для розгляду апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 по справі №916/2364/20, визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Бєляновського В.В., Мишкіної М.А. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „СТАРК ШИППІНГ” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 по справі №916/2364/20 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Бєляновського В.В., Мишкіної М.А.
Судом апеляційної інстанції отримано заяву компанії  DAMPSKIBSSELSKABET NORDEN А/S про зловживання відповідачем процесуальними правами в якій він просить визнати подання апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАРК ШИППІНГ» на ухвалу Господарського суду Одеської області про вжиття заходів забезпечення позову від 17.08.2020 року у справі № 916/2364/20 зловживанням процесуальними правами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРК ШИППІНГ» на ухвалу Господарського суду Одеської області про вжиття заходів забезпечення позову від 17.08.2020 року у справі № 916/2364/20 залишити без розгляду та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРК ШИППІНГ» в дохід Державного бюджету України за зловживання процесуальними правами штраф у розмірі передбаченому ст. 135 ГПК України.
В обґрунтування даної заяви позивач зазначає, що відповідач, який після закінчення встановленого ст. 256 ГПК України строку на апеляційне оскарження подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 17.08.2020 року з клопотанням про його поновлення з нібито поважних причин, в обґрунтування чого свідомо надав суду апеляційної інстанції завідомо неправдиві відомості та неналежні докази чим ввів суд в оману, що призвело до помилкових висновків суду про можливість прийняття апеляційної скарги до розгляду та відкриття апеляційного провадження, зупинення провадження по справі судом першої інстанції та, як наслідок, затягуванню розгляду справи.
Позивач стверджує, що додані скаржником до апеляційної скарги роздруківки з сайту АТ «Укрпошта» та фотографії отриманих відправлень не підтверджують, що ці відправлення містили саме оскаржувану ухвалу. Вони взагалі не підтверджують, що відправлення надійшли на адресу відповідача від Суду першої інстанції, оскільки з них вбачається, що відправником с приватний виконавець Парфьонов Г.В. З матеріалів виконавчого провадження № 62842739 з примусового виконання ухвали суду першої інстанції вбачається, що приватний виконавець Парфьонов Г.В. направляв 18.08.2020 року відповідачу копії постанов, винесених при примусовому виконанні ухвали, проте оскаржувана ухвала суду першої інстанції серед направлених документів була відсутня. Отже, як вважає позивач, надані відповідачем роздруківки з сайту АТ «Укрпошта» та фотографії отриманих відправлень від приватного виконавця Парфьонова Г.В. не є належними доказами, оскільки на їх підставі неможливо встановити обставину, яку намагається довести відповідач, а саме отримання оскаржуваної ухвали 03.09.2020 року.
Позивач також відзначає, що відповідач був обізнаний про результати розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, а також мав в наявності копію оскаржуваної ухвали, принаймні в електронному вигляді щонайменше з 18.08.2020 року на що вказує подання представником відповідача 18.08.2020 року, тобто на наступний день після постановлення ухвали, до приватного виконавця Парфьонова Г.В. заяви про зняття арешту з майна в якій міститься посилання на ухвалу та чітке зазначення її резолютивної частини.
До того ж, як стверджує позивач, 18.08.2020 року текст ухвали вже був оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень та знаходився у відкритому доступі відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень». Отже, відповідач будучи обізнаним про ухвалу, її повний текст ще з 18.08.2020 року, навмисно надав до суду апеляційної інстанції завідомо неправдиві відомості та неналежні докази з метою введення суду в оману та в розрахунку настання несприятливих для відповідача наслідків, а саме затягнення розгляду судом першої інстанції справи внаслідок відкриття апеляційного провадження та витребування матеріалі справи.
Позивач також стверджує, що апеляційна скарга відповідача є завідомо безпідставною та дії щодо її подання мають усі ознаки зловживання процесуальними правами.
Отже, на переконання позивача, дії відповідача суперечать завданню господарського судочинства, є порушенням, визначених ч. 2 ст. 42 ГПК України обов`язків учасника справи та на переконання позивача мають всі ознаки зловживання процесуальними правами, що мас тягнути за собою настання наслідків передбачених, зокрема, ч. 3 ст. 43 ГПК України.
Розглянувши під час судового засідання від 12.11.2020 дану заяву позивача колегія суддів дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з наступних підстав. 
За приписами ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. 
Отже, зловживання процесуальними правами це оціночне поняття, яке в межах змагального процесу має досліджуватися судом, виходячи з доводів сторін та зібраних доказів.
Згідно з ст. 246 ГПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
З огляду на наведені приписи чинного процесуального законодавства суд зазначає, що по-перше, застосування заходів процесуального примусу до сторін спору та учасників судового розгляду є правом, а не обов`язком суду; по-друге, застосування заходів процесуального примусу є крайньою мірою впливу на сторін спору та учасників судового розгляду з метою спонукання вказаних осіб (їх представників) до добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
У вирішенні питання про визнання тих чи інших дій зловживанням процесуальними правами, позиція учасника справи є важливою, але не вирішальною, оскільки законодавець відносить ці повноваження до виключної компетенції судів.
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.
Статтею 254 ГПК України визначено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову (ст. 255 ГПК України).
Як вбачається з наявних матеріалів справи, ТОВ «СТАРК ШИППІНГ» скористалося своїм передбаченим законом правом на оскарження ухвали суду першої інстанції та звернулося з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відтак, у діях скаржника щодо подання ним апеляційної скарги не вбачається зловживання його процесуальними правами, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про визнання подання апеляційної скарги ТОВ «СТАРК ШИППІНГ» на ухвалу Господарського суду Одеської області про вжиття заходів забезпечення позову від 17.08.2020 року у справі №916/2364/20 зловживанням процесуальними правами
Під час судового засідання від 12.11.2020 представником апелянта були заявлені клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи в яких скаржник просив поновити йому процесуальний строк, встановлений для подання доказів та долучити до матеріалів справи письмові докази.
В обґрунтування клопотання про поновлення процесуальних строків, встановлених для подання доказів, скаржник зазначив, що такі докази не могли бути подані до суду першої інстанції та з апеляційною скаргою у зв`язку з тим, що апелянт не приймав участь у судовому засіданні під час розгляду клопотання позивача у суді першої інстанції. 
Судова колегія під час судового засідання від 12.11.2020 ухвалила відхилити такі клопотання апелянта про поновлення процесуальних строків, з огляду на таке. 
Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.
Частиною 3 статті 269 ГПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як унормовано частинами другою та третьою статті 80 Господарського процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. 
За частиною четвертою цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно з частиною восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Отже, враховуючи вимоги статті 80 Господарського процесуального кодексу України, а також положення статей 256, 258 Господарського процесуального кодексу України, апелянт зобов`язаний подати суду усі необхідні докази разом з апеляційною скаргою, або ж обґрунтувати неможливість їх подання. У будь-якому випадку, усі необхідні докази суд має отримати до початку розгляду справи по суті.
Судова колегія зазначає, що ТОВ «СТАРК ШИППІНГ» не подавало  доказів, які він просить залучити до матеріалів справи у клопотаннях від 12.11.2020, разом із апеляційною скаргою. 
При цьому, слід відзначити, що такі докази датовані 06.08.2020, 18.08.2020, 26.08.2020, 02.09.2020, у той час як з апеляційною скаргою ТОВ «СТАРК ШИППІНГ» звернулося до суду апеляційної інстанції 08.09.2020. Тобто, докази, які апелянт просить долучити до матеріалів справи існували на час подання апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 119 ГПК України).
Заявляючи клопотання про поновлення процесуальних строків, встановлених для таких подання доказів, скаржник не зазначив жодних обґрунтованих підстав, які перешкоджали йому надати такі докази разом з апеляційною скаргою.
Колегія суддів відзначає, що ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 та встановлено  іншим учасникам справи згідно з нормами ст.263 ГПК України строк для подання відзиву (з доказами його направлення учасникам справи) на апеляційну скаргу 10 днів з дня вручення даної ухвали. Також, роз`яснено іншим учасникам справи їх право в строк 10 днів з дня вручення даної ухвали, подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст.170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
Дана ухвала була отримана ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” 22.09.2020, проте клопотанням про долучення до матеріалів справи письмових доказів було подано скаржником лише 12.11.2020 безпосередньо під час судового засідання. 
З урахуванням наведеного судова колегія дійшла висновку про відхилення клопотання ТОВ „СТАРК ШИППІНГ” про поновлення процесуальних строків, встановлених для подання доказів та долучення до матеріалів справи письмових доказів.
Під час судового засідання від 12.11.2020 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник позивача надав пояснення відповідно до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.  
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17.
Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача, суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача з огляду на значний розмір заявленого у позовній заяві боргу. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Як вбачається з наявних матеріалів справи,предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі у розмірі 81 871,39 доларів США, що еквівалентно 2 263 629,32 грн за курсом НБУ на дату звернення із позовною заявою, які, за твердженням позивача, були переплачені  внаслідок протиправних дій відповідача, який,  діючи в якості морського агента,  надавав неправдиві відомості при формуванні фінальних дисбурсментських рахунків при заходженні суден позивача до морського торговельного порту Чорноморськ.
Отже, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі (у разі задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.07.2020 року № 220154903, за відповідачем не зареєстроване будь-яке нерухоме майно.
Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Господарського суду Одеської області знаходиться справа №916/1667/19  за позовом  державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Маріупольського морського порту) до товариства з обмеженою відповідальністю "Старк Шиппінг" про стягнення 48 421,41 дол. США, з підстав заборгованості за неналежне виконання договору  №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". 
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні у матеріалах справи документи підтверджують, що вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача та такі заходи забезпечення позову є обґрунтованими, адекватними та співмірними заявленим позовним вимогам, існує конкретний зв`язок між відповідним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, тож такі заходи забезпечення позову спроможні забезпечити належне виконання судового рішення у разі задоволення позову. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем не вживалися дії щодо повернення грошових коштів, сплачених позивачем, у відповідача відсутнє власне нерухоме майно, а також наявні інші грошові зобов`язання, про що свідчить наявність спору про стягнення з відповідача заборгованості, що в сукупності свідчить про імовірність утруднення виконання рішення у разі невжиття таких заходів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004). 
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що скаржник також не обґрунтував яким чином вжиття заходів забезпечення позову перешкоджає здійсненню його господарської діяльності або може спричини негативні наслідки для нього (вплинути на його господарську діяльність).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом цілком обґрунтовано, та з урахуванням приписів чинного законодавства, було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, в межах суми заявлених позовних вимог. 
Судова колегія вважає необґрунтованими твердження апелянта з приводу того, що накладення арешту на його валютні рахунки, як морського агента, істотно порушує майнові права і охоронювані законом інтереси судновласників, яким фактично належать грошові кошти н6а рахунках апелянта, з огляду на таке. 
Так, вживаючи заходів забезпечення позову, місцевий господарський суд наклав арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках,  відкритих у будь-яких фінансових установах, та належать саме ТОВ “СТАРК ШИППІНГ”. Відтак, оскаржувана ухвала жодним чином не зачіпає інтересів третіх осіб та стосується виключно відповідача.
До того ж, апелянтом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржувана ухвала будь-яким чином порушує права та інтереси третіх осіб.
З приводу твердження апелянта про незастосування судом першої інстанції приписів ст.ст. 116-118 КТМ України стосовно визначення правового режиму коштів на рахунках відповідача, судова колегія зазначає наступне. 
Так, приписи ст.ст. 116-118 КТМ України визначають загальні положення щодо морського агентування та жодним чином не визначають правового режиму коштів на рахунках морського агента.
До того ж, відповідно до ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Отже, визначення належності ТОВ “СТАРК ШИППІНГ” рахунків, їх призначення, правовий режим, тощо не входить до компетенції суду та визначається під час виконання ухвали суду, якою накладено арешт на грошові кошти відповідача. 
Не можуть бути визнані судом апеляційної інстанції обґрунтованими й твердження апелянта щодо незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення. 
За приписами ст. 141 ГПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі, визначеному судом.
Господарський процесуальний кодекс України не містить норми щодо випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення. 
Частиною 1 статті 141 ГПК України передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).
З огляду на зміст ч. 4 ст. 141 ГПК України, суд не позбавлений можливості вирішити вказане питання за відповідним клопотанням в окремій ухвалі про зустрічне забезпечення. 
Розгляд судом заяви про забезпечення позову без вирішення питання зустрічного забезпечення не є порушенням вимог законодавства та не свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Виходячи з приписів ч.4 ст.141 ГПК України, ухвалення рішення про забезпечення позову без одночасного вирішення судом питання про зустрічне забезпечення не позбавляє заявника звернутись із клопотанням про зустрічне забезпечення, що може бути подане після застосування судом заходів забезпечення позову, а неповернення заяви про забезпечення позову з мотивів відсутності пропозицій щодо зустрічного забезпечення не є тим порушенням норм процесуального права, що спричиняє необхідність скасування оскаржуваної ухвали.
Така позиція викладена у постановах Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.01.2019р. у справі №915/870/18, від 10.10.2019 р. у справі №916/1572/19, від 28.10.2019р. у справі № 916/1845/19, від 27.06.2019р. у справі №916/73/19.
Слід також відзначити, що в заяві про застосування заходів забезпечення позову позивач на виконання п. 6 ч. 1 ст. 139 ГПК України запропонував суду не застосовувати зустрічне забезпечення обґрунтовуючи це своїм стабільним фінансовим станом, розміром зареєстрованого капіталу, показниками фінансової звітності за 2019 рік. Так, розмір зареєстрованого капіталу позивача підтверджується оригіналом витягу з Центрального Реєстру Бізнесу Королівства Данія від 07.08.2020 року з апостилем, у відповідності до якого зареєстрований капітал позивача складає 40 700 000,00 датських крон, що є еквівалентом близько 6 473 265,81 доларів США.
З огляду на наведене судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу відсутності правових підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення. 
За таких підстав колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що оскаржувана ухвала Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з додержання норм матеріального та процесуального права та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями    269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.08.2020 по справі №916/2364/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу    без задоволення.
Постанова, згідно    ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених    Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.11.2020.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Бєляновський В.В.

Суддя                                                                                   Мишкіна М.А.