Справа № 345/824/20 
Провадження № 22-ц/4808/938/20 
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І. 
Суддя-доповідач Мелінишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
       суддів:                                        Василишин Л.В., Горейко М.Д., 
       за участю секретаря                        Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду від 11 червня 2020 року, ухвалене в складі судді Кардаш О.І. в м. Калуші Івано-Франківської області, 
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
       Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно заяви б/н від 31 вересня 2011 року відповідач отримав в АТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 14 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банк», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг. У порушення вимог закону та умов договору позичальник належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 100 387,03 грн. Зокрема: 61 123,64 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14 204,16 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 19 802,70 грн – нарахована пеня, 500,00 грн – штраф (фіксована частина), 4756,53 грн – штраф (процентна складова). Посилаючись на зазначені обставини банк просив задовольнити позов.
Останнім рішенням Калуського міськрайонного суду від 11 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в анкеті - заяві позичальника відсутні умови договору стосовно процентної ставки за користування кредитом, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) тощо. При цьому долучені банком до позовної заяви Тарифи банку, а також Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. А отже, відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили сплату процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки. Тому підстави для стягнення цих складових заборгованості відсутні. Відмовляючи у стягненні тіла кредиту суд виходив із відсутності заборгованості, оскільки за період 2015-2019 року позичальником було витрачено коштів на загальну суму понад 88 000,00 грн, а внесено на погашення заборгованості понад 91000,00 грн. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог товариства.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не врахував, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Відсутність підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про його необізнаність з такими, як і не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Поставивши свій підпис у анкеті-заяві, відповідач тим самим засвідчив свою згоду з Умовами та правилами кредитування і отримання кредиту на зазначених умовах. Крім того, факт отримання кредиту та користування кредитним лімітом підтверджується розрахунком заборгованості, а також випискою про рух коштів. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. При цьому звертає увагу, що йому надано кредит у розмірі 2 700,00 грн, який в подальшому збільшений до 14 000,00 грн. Максимальний кредитний ліміт за карткою «Універсальна» банком встановлюється до 50 000,00 грн. А тому посилання позивача про наявність боргу за тілом кредиту у розмірі 61 123,64 грн є безпідставним.
У засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
ОСОБА_1 доводів скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Крім того підтвердив, що ознайомлений і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді для ознайомлення (а.с.12).
Згідно з розрахунками банкузаборгованість відповідача за вказаним договором станом на 09 січня 2020 року складала 100 387,03 грн. З них, зокрема: 61 123,64 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14 204,16 грн – заборгованість за нарахованими на прострочений кредит відсотками згідно статті 625 ЦК України; 19 802,70 грн – нарахована пеня; 500,00 грн – штраф (фіксована частина); 4756,53 грн – штраф (процентна складова). При цьому станом на 01 квітня 2015 року заборгованість відсутня. Натомість, надалі заборгованість за відсотками на прострочений кредит нарахована за процентною ставкою 84 % річних(а.с.5, 6-10, 11).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» покликалося на те, що відповідно до укладеного сторонами кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження укладення договору та наявності заборгованості за цим договором позивачем, крім розрахунків заборгованості, було також надано суду першої інстанції копію анкети-заяви про приєднання позичальника до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 цього кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього кодексу).
За змістом частини другої статті 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як передбачено частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
В силу статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
З огляду на те, що умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. У зв`язку із цим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме вказані умови, а не інші. Тому враховуючи зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, зокрема, неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами в самому договорі).
Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 31 вересня 2011 року, підписаній сторонами, не зазначено процентну ставку. Відсутні в ній і умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її розмір.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самих розрахунків кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів банку, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення. 
Разом з тим матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розумів позичальник, ознайомився і погодився з ними підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». Як і того, що вказані документи (копії яких долучено до позовної заяви) на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені та штрафів), та саме в зазначених у них розмірах і порядках нарахування. 
Крім того, не може бути належним доказом і роздруківка з сайту банку, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (позикодавця), що може вносити і вносить відповідні зміни в умови й правила споживчого кредитування. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені і штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно вказаних обставин не доводять.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Тому враховуючи, що долучені позивачем до матеріалів справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31 вересня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення ОСОБА_1 про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Що стосується стягнення з позичальника відсотків у розмірі 14 204,16 грн, нарахованих банком на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України, то колегія виходить з такого.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 623 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Враховуючи, що сторони у письмовій формі не обумовили сплату процентів за користування кредитом в будь-якому вигляді та їх розмір, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, матеріали справи не містять відомостей щодо закінчення строку дії договірних відносин, які виникли між сторонами, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову і в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за цими відсотками та неустойкою.
При цьому також неспроможними є посилання банку на пункт 2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг в редакції, що почала діяти з 01.03.2019 року, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, він зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 84%. Адже ці Умови і правила не є складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору б/н від 31 вересня 2011 року.
Аналогічно не заслуговують на увагу доводи апелянта в скарзі про те, що підтвердженням приєднання позичальника до умов договору є факт використання ним кредитних коштів, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.
За змістом статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 000,00 грн.
Водночас із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості суд першої інстанції встановив, що відповідачем було витрачено коштів за кредитним договором на загальну суму понад 88 000,00 грн, а внесено на погашення заборгованості понад 91 000,00 грн. 
При цьому апеляційним судом з`ясовано, що частину внесених ОСОБА_1 коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків та пені.
За таких обставин правильним є висновок місцевого суду про відсутність заборгованості за тілом кредиту.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла переконання, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права по суті спору. Відповідно обґрунтовано відмовив в задоволенні заявлених банком позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно підлягає залишенню без змін.
Зважаючи на результати перегляду справи, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
В силу вимог пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 11 червня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                Л.В. Василишин
М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року