УХВАЛА
08 грудня 2020 року 
м. Київ
Справа №  910/18425/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Раскевича Є. Л. (адвокат),
відповідача - Тищенка А. В. (адвокат), 
третьої особи - не з`явилися,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 (суддя Мудрий С. М.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 (головуючий - Коробенко Г. П., судді Козир Т. П., Кравчук Г. А.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н"
до   Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Товариства з обмеженою відповідальністю "Донмас",
про визнання недійсним договору поруки від 26.10.2016 № 4Д12355/П,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" (далі - ТОВ "Старт-Н", Товариство, Поручитель) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", Банк, Кредитор), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Донмас" (далі - ТОВ "Донмас", Боржник), про визнання недійсним укладеного між сторонами договору поруки від 26.10.2016 № 4Д12355/П (далі - договір поруки № 4Д12355/П, оспорюваний договір), з посиланням на положення статей 16, 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Позовна заява обґрунтовується тим, що: 1) оспорюваний договір укладено внаслідок обману позивача відповідачем, так як Поручитель мав намір отримати прибуток від реалізації активів Боржника або набути право власності на ці активи, а Банк запевнив Товариство, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товарами в обороті, цінними паперами тощо, проте після завершення процесу переоформлення боргів рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р АТ КБ "Приватбанк" визнано неплатоспроможним, та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" Банк перейшов у власність держави; 2) дії Товариства з отримання кредитних коштів за кредитним договором від 26.10.2016 № 4С16093Г (далі - кредитний договір від 26.10.2016) були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників перед АТ КБ "Приватбанк"; 3)   Кредитор не виконав зобов`язання щодо передачі Поручителю документів, які посвідчували права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання Боржника, а така поведінка Банку свідчить про відсутність у нього намірів виконувати свої зобов`язання за договором поруки № 4Д12355/П як на момент його укладення, так і протягом значного періоду часу після укладення; 4) якщо б позивач на момент укладення кредитного договору від 26.10.2016 та договору поруки № 4Д12355/П знав би про відсутність забезпечень, то не вчинив би оспорюваний правочин.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020, у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 15, 16, 203, 204, 215, 230, 553, 554, 556, 558, 627 ЦК України, статей 20, 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 4, 13, 73, 74, 76, 77, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на недоведеність позивачем належними і допустимими доказами наявності обставин, які би свідчили про введення Банком Товариства в оману, недоведеність самого факту обману, недоведеність наявності умислу в діях відповідача та істотного значення обставин, щодо яких особу введено в оману. При цьому суд першої інстанції зазначив, що Поручитель помилково стверджує про мету укладення ним кредитного договору від 26.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, у той час як всі наявні у матеріалах справи докази підтверджують зворотне - позивач отримав кредит для фінансування своєї поточної господарської діяльності, натомість договори поруки укладалися позивачем не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок його вільного волевиявлення. 
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, ТОВ "Старт-Н" звернулося з касаційною скаргою, у якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Верховного Суду від 23.11.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Старт-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 910/18425/19 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 08.12.2020 о 15:45.
Зазначена ухвала мотивована тим, що скаржник в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частини 1 статті 230 ЦК України у подібних правовідносинах, стосовно визнання договору недійсним у випадку, якщо сторона правочину в тексті договору повідомила недостовірні відомості щодо наявності забезпечення договору.      
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 07.12.2020 у зв`язку з перебуванням судді Зуєва В.А. на лікарняному у справі №   910/18425/19 визначено колегію суддів у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, судді Дроботова Т. Б., Міщенко І. С.
Згідно з імперативними положеннями частини 1 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву на неї і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/18425/19 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення  Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (схожий висновок викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №   696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування якої у подібних правовідносинах посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Скаржник в обґрунтування укладення оспорюваного договору внаслідок обману з боку АТ КБ "Приватбанк" наголошує на запевненнях останнього у тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників Банку забезпечено ліквідними активами, тому дії позивача з отримання кредитних коштів за кредитним договором від 16.10.2016 нібито були спрямовані на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників Банку в рамках реалізації плану "трансформації" кредитного портфелю Банку, ініційованого Національним банком України. При цьому, у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем умов пунктів 8, 10 договору поруки № 4Д12355/П, позивач вважав, що Банк не мав на меті передати Поручителю документи, які підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для Товариства активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір і договори поруки з метою реалізації плану "трансформації", чим ввів позивача в оману щодо істотних умов договору поруки № 4Д12355/П.
Відхиляючи зазначені аргументи Товариства та відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правомірно зазначили про помилковість тверджень Поручителя щодо мети укладення ним кредитного договору від 26.10.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договорів поруки, оскільки усі наявні у матеріалах справи докази підтверджують зворотне - позивач отримав кредит для фінансування своєї поточної господарської діяльності, натомість договори поруки укладалися позивачем не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок його вільного волевиявлення.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувану постанову ухвалено судом апеляційної інстанції за умов відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права (частини 1 статті 230  ЦК України) у подібних правовідносинах, з огляду на таке. 
Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (схожу правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18, від 02.12.2020 у справі № 910/18185/19 (зі спору про визнання недійсним договору поруки, укладеного за участю Банку), від 02.12.2020 у справі № 910/60/20 (зі спору про визнання недійсним договору поруки, укладеного за участю Банку)).
Водночас, у постанові Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/18288/19, предметом позову в якій є визнання недійсним договору поруки від 16.11.2016 № 4А13453И/П з підстав його укладення внаслідок обману зі сторони АТ КБ "Приватбанк", викладено такий правовий висновок: 
"Зміст договору поруки не містить жодних положень відносно наявності "високоліквідних активів", наданих в забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитними договорами від 25.07.2013 № 4А13453И, від 08.10.2013 № 4А13632И, від 17.02.2014 № 4А14192И та від 24.12.2014 № 4А14405И. Крім того позивачем не надано і будь-яких інших документів, які б вказували на існування певних домовленостей відносно наявності багатократного забезпечення або ж засвідчували сам факт існування таких активів та передання їх в забезпечення виконання зобов`язань боржника. Саме по собі невиконання кредитором обов`язку з передачі поручителю, який виконав основне зобов`язання за боржника, документів, що підтверджують обов`язки останнього за кредитними договорами чи його інших поручителів (в т. ч. майнових) за договорами поруки, застави (іпотеки), не може свідчити про наявність факту обману. Посилання позивача на неможливість отримання прибутку за наслідками виконання взятих на себе згідно договору поруки обов`язків не є підставою для застосування положень статті 230 ЦК України, адже недосягнення мети, з якої виходив позивач при укладенні такого правочину, не може свідчити про введення його в оману з боку іншої сторони".
Наведеним повністю спростовується твердження скаржника про відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частини 1 статті 230 ЦК України у подібних правовідносинах, стосовно визнання договору недійсним у випадку, якщо сторона правочину в тексті договору повідомила недостовірні відомості щодо наявності забезпечення договору.
Колегія суддів зауважує, що схожі за змістом касаційні скарги поручителів у справах №№ 910/18288/19, 910/18185/19, 910/60/20 також обґрунтовувалися відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частини 1 статті 230 ЦК України у подібних правовідносинах, стосовно визнання договору недійсним у випадку, якщо сторона правочину в тексті договору повідомила недостовірні відомості щодо наявності забезпечення договору.
Зміст оскаржуваних рішення та постанови переконливо свідчить про те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами наявності обставин, які би свідчили про введення Банком Товариства в оману під час укладення договору поруки № 4Д12355/П, недоведеність самого факту обману, недоведеність наявності умислу в діях відповідача та істотного значення обставин, щодо яких особу введено в оману.
Отже, суд апеляційної інстанції фактично переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновку щодо застосування норми права (частини 1 статті 230 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/18288/19, від 02.12.2020 у справі № 910/18185/19, від 02.12.2020 у справі № 910/60/20, що у розумінні пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України є достатньою підставою для закриття касаційного провадження у справі № 910/18425/19.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Старт-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 910/18425/19.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Старт-Н" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 910/18425/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                                     І. С. Міщенко