справа № 754/13183/15-ц                                               головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
провадження № 22-ц/824/13761/2020        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 грудня  2020 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Нежури В.А., Суханової Є.М.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва  від 22 вересня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД» звернулося до суду з заявою про заміну стягувача по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Заява обґрунтована тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року справі № 754/13183/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №015/01-03-2-0/38 від 20.08.2014 року в розмірі 2 656 968,81 гривень; заборгованість за кредитним договором №010/01-03-2-0/39 від 20.08.2014 року в розмірі 14 737 617,01 гривень; судовий збір в розмірі 3 654,00 гривень.
 
06 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс», яке придбало право вимоги у позивача згідно договору від  29.03.2018 року і Товариством з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД», було укладено договори про  відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора належне первісному кредитору право вимоги за вказаними вище Кредитними договорами.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва  від 22 вересня 2020 року в задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТ ЛТД» про заміну сторони стягувача в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просило скасувати ухвалу, ухвалити нове судове рішення про задоволення  заяви. 
При цьому, апелянт зазначає, що на підставі договорів відступлення права вимоги відбулася заміна кредитора за кредитними договорами і договорами забезпечення. Вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить  встановленим  обставинам та наданим доказам щодо переходу до заявника права вимоги до ОСОБА_1 .. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Представник апелянта в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
 
Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року, позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №015/01-03-2-0/38 від 20.08.2014 року в розмірі 2656968,81 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №015/01-03-2-0/39 від 20.08.2014 року в розмірі 14737617,01 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в розмірі 3654 гривень.
 
На підставі вказаного заочного рішення суду, 17 грудня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, зокрема, було видано виконавчий лист за № 2-5535 15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №010/01-03-2-0/39 від 20.08.2014 року в розмірі 14 737 617.01 грн., а також виконавчий лист за № 2-5535/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованості за кредитним договором №015/01-03-2-0/38 від 20.08.2014 року в розмірі 2 656 968.81 грн.
 
Станом на день звернення до суду заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року у справі № 754/13183/15-ц не виконано.
 
29 березня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІТ ЛТД», як Покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДО-АВЕРС», як Продавцем, було укладено Договір про порядок здійснення продажу (відступлення) права вимоги, відповідно до пункту 1.1. якого Продавець взяв на себе зобов`язання придбати безпосередньо або через афілійовану особу/афілійованих осіб у Публічного акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» усі існуючи на момент такого придбання права вимоги за Кредитним договором №№015/01-03-2-0/38 від 20 серпня 2014 року, разом із додатковими угодами до нього, укладеним між Публічним акціонерним товариством «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», як кредитодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Нова Справа» як позичальником, та здійснити їх наступний продаж (відступлення) на користь Покупця.
 
Згідно пункту 1.2. Договору про порядок здійснення продажу (відступлення) права вимоги від 29 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО-АВЕРС» взяла на себе зобов`язання придбати безпосередньо або через афілійовану особу/афілійованих осіб у Публічного акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» усі існуючі на момент такого придбання права вимоги за всіма договорами забезпечення (іпотеки, застави, поруки», які були укладені в якості забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором та здійснити їх наступний продаж (відступлення) на користь Покупця.
 
29 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДО-АВЕРС», як комітент, уклало з Публічним акціонерним товариством «Міжнародний Інвестиційний Банк», як комісіонером, укладено Договір комісії, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Міжнародний Інвестиційний Банк» зобов`язалося за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДО-АВЕРС», за плату укласти з Публічним акціонерним товариством «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» Договір факторингу та придбати право вимоги:
- за генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р. разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- за Кредитним договором №010/01-03-2-0/39 Про «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» від 20.08.2014 р., укладеним в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- за кредитним договором № 015/01-03-2-0/38 від 20 серпня 2014 року, що укладені між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Нова Справа», а також права вимоги за всіма договорами забезпечення, що забезпечують виконання умов Кредитних договорів (разом з додатками, а також додатковими угодами/договорами до них).
 
На виконання умов Договору комісії від 29 березня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс», як комітентом, та Публічним акціонерним товариством «Міжнародний Інвестиційний Банк», як комісіонером, останнім було укладено з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» Договір факторингу від 29 березня 2018 року, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Міжнародний Інвестиційний Банк», як фактор, сплатило Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль», як клієнту, суму фінансування, а Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило Публічному акціонерному товариству «Міжнародний Інвестиційний Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Нова справа», а саме:
- за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 року, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- за Кредитним договором №010/01-03-2-0/39 Про «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» від 20.08.2014 р., укладеним в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- за Кредитним договором №015/01-03-2-0/38 про Овердрафт «90 Днів» від 20.08.2014 р. укладеними в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №19 20.08.2014 р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього.
 
Окрім цього, на виконання умов Договору комісії від 29 березня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Кредо-Аверс», як комітентом, та Публічним акціонерним товариством «Міжнародний Інвестиційний Банк», як комісіонером, 29 березня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», як цементом, і Публічним акціонерним товариством «Міжнародний Інвестиційний Банк, як цесіонарієм, було укладено, зокрема:
 
Договір відступлення прав за договорами поруки, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь Публічного акціонерного товариства «Міжнародний Інвестиційний Банк» права вимоги за Договором поруки №12/015/01-03-2-0/38/1 (з фізичною особою) від 28.08.2014 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р. та Кредитним договором №015/01-03-2-0/38 про Овердрафт «90 Днів» від 20.08.2014 р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до них; а також права вимоги за Договором поруки №12/010/01-03-2-0/39/1 (з фізичною особою) від 28.08.2014р., укладеними між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р. та Кредитним договором №010/01-03-2-0/39 Про «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» від 20.08.2014 р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до них.
 
29 березня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Міжнародний Інвестиційний Банк», як Комісіонер, надало Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс», як Комітенту, Звіт комісіонера про виконання доручення за вих. № 882/ІІІ, яким було повідомлено, що комісіонер придбав та набув для Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс» права вимоги за Кредитними договорами і Договорами забезпечення.
 
На підставі вищевказаних договорів відбулася зміна кредитора (іпотекодержателя, заставодержателя) за Кредитними договорами і Договорами забезпечення із Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс».
 
06 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс», як первісним кредитором, і Товариством з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД», як новим кредитором, було укладено Договір» відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора належне первісному кредитору право вимоги за Кредитними договорами.
 
Окрім цього, 06 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс», як цедентом, і Товариством з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД», як цесіонарієм, було укладено, зокрема:
 
-  договір відступлення прав за договорами поруки, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредо-Аверс» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД» права вимоги за Договором поруки № 12/015/01-03-2-0/38/1 (з фізичною особою) від 28.08.2014 р., укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (РНОКНП НОМЕР_1 ), в забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014р. та Кредитним договором №015/01-03-2-0/38 про Овердрафт «90 Днів» від 20.08.2014р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до них; а також права вимоги за Договором поруки №12/010/01-03-2-0/39/1 (з фізичною особою) від 28.08.2014 р. укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 (РНОКНП НОМЕР_1 ), в забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №19 від 20.08.2014 р. та Кредитним договором №010/01-03-2-0/39 Про «Кредитування траншами для корпоративних клієнтів» від 20.08.2014р., разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до них.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну стягувача, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів заміни стягувача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» в цивільній справі №75413183/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а отже відсутні підстави вважати, що відступлення права вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» до заявника перейшло у законний спосіб.
 
Оцінюючи висновки  суду першої інстанції колегія суддів виходячи з наступного.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
 
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
 
По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
 
Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі. Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору.
 
Як встановлено судами, пунктом 2.2 Договору відступлення передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за даним договором відповідно до розділу 4 цього Договору, пунктом 4.1.1 якого визначено, що ціна договору в повному обсязі сплачена на момент укладення договору. В той же час, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14. З огляду на викладене, за відсутності відповідних доказів здійснення оплати за відступлене право вимоги, посилання Скаржника (підпункт 6.2) на те, що ціна Договору відступлення оплачена до моменту укладення цього Договору і цей пункт має обов`язкову силу для учасників відповідних цивільних правовідносин, Суд вважає необґрунтованим. Суд апеляційної інстанції критично оцінив пункт 4.1.1 Договору відступлення, згідно з яким ціна договору в повному обсязі сплачена Новим кредитором на час укладення Договору відступлення, тобто не визнав це положення достатнім доказом на підтвердження зазначеної обставини. Верховний Суд, розглядаючи справу в межах, визначених статтею 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Враховуючи викладене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони її правонаступником».
Частиною 1  ст. 81 ЦПК України  передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Як вбачається з матеріалів справи заявником не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують, що ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» у законний спосіб набуло право на правонаступництво позивача у даній справі, з дотриманням порядку переходу відступлення визначеного договором, нормами діючого законодавства та відповідно сплачувалася ціна відступлення за вказаними договорами.
 
А відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ТОВ «СІД ЛТД»  про заміну стягувача, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника, оскільки факт набуття права на відступлення таких вимог ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» на користь заявника в цивільній справі №75413183/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є недоведеним.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в судовому рішенні.
 
При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на Звіт комісіонера про виконання доручення за вих. № 882/ІІІ, як на доказ проведення відповідних розрахунків, оскільки даний документ в розумінні норм діючого законодавства не є тим фінансовим документом, який підтверджує проведення сплати за придбані права вимоги.  
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні заяви, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІД ЛТД» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва  від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           В.А. Нежура 

          Є.М. Суханова