ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1971/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/69/20 Категорія: 304000000 	Корман О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 грудня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.
за участю секретаря Любченко Т.М.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення державної реєстрації, - 

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виключення державної реєстрації.
На обгрунтування позовних вимог вказував, що відповідач ОСОБА_4 по договору дарування від 29 серпня 2017 року набув права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства і товарного сільськогосподарського виробництва по АДРЕСА_1 з правами і обов`язками в порядку і обсязі попереднього землевласника, передбаченого договором дарування 27 травня 1994 року. Таким чином, він та ОСОБА_4 стали співвласниками майна. Державна реєстрація прав проведена нотаріусом Карайкоза Г.І. на підставі недостовірних відомостей відповідача: земельна ділянка знаходилась в судовому спорі в Уманському міськрайонному суді, справа 705/6002/15 і відчуженню не підлягала (ч.1 ст.161 Земельного кодексу); земельна ділянка не підлягала передачі за мараторія (ч.15 Перехідні положення ЗК); земельна ділянка не передається особам з іншим громадянством (ст.22 ЗК); земельна ділянка переходить за згодою співвласника (ч.1 ст.88 ЗК), в зв`язку з цим державна реєстрація підлягає виключенню.
На підставі вищевикладеного позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_4 вилучити державну реєстрацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 з Державного земельного кадастру і Державного реєстру речових прав; судовий збір стягнути з відповідача в поповнення державного бюджету.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення державної реєстрації відмовлено повністю. 
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача. При цьому, суд зазначив і про відсутність доказів наданих відповідачем ОСОБА_5 на підтвердження доводів викладених у відзиві на позовну заяву. 
Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що при його прийнятті судом були порушені норми процесуального права,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року і залишити позов без розгляду з підстав ст.257 ЦПК України. Стягнути судовий збір з відповідача в дохід держави.
Апеляційні вимоги мотивував тим, що суд посилаючись на відсутність належних і допустимих доказів від позивача і відповідача, повністю відмовив згідно ст.ст.76-81, 83, 141 ЦПК України, без розгляду справи по суті. Однак, фактичні обставини не передбачають таку форму відмови, що є наслідком конфлікту інтересів (формальне зменшення справ у розгляді), що і привело до грубого порушення процедури встановленої ст.ст.5, 189, 197, 200, 263, 264 ЦПК України та необгрунтовано обмежило йому повторний доступ до правосуддя. 
Відповідач ОСОБА_4 не оскаржував рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року в апеляційній інстанції.
Відповідач ОСОБА_4 не скористався правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надав, однак відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.
Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Як вбачається з матеріалів справи 14 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про виключення державної реєстрації. Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_4 по договору дарування від 29 серпня 2017 року набув права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства і товарного сільськогосподарського виробництва по АДРЕСА_1 з правами і обов`язками в порядку і обсязі попереднього землевласника, передбаченого договором дарування 27 травня 1994 року. При цьому, державна реєстрація прав проведена нотаріусом Карайкоза Г.І. на підставі недостовірних відомостей відповідача.
Однак, позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.
До позовної заяви позивачем додано лише копію договору дарування від 27 травня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_1 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , але при цьому оригінал вказаного договору не був наданий суду для огляду у судовому засіданні.
Разом з тим, суд першої інстанції дослідив відзив відповідача ОСОБА_3 поданий на позовну заяву, в якому відповідач посилався на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними, безпредметними та незаконними. Також, посилався на Постанови ВСУ від 10 лютого 2020 року (у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 150 м.кв. по АДРЕСА_1 , від 29 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ), від 22 травня 2019 року (у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про недійсність договору дарування земельної ділянки площею 150 м.кв. по АДРЕСА_1 , від 29 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 ), від 05 грудня 2019 року (у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Карайкози Г.І., третя особа – ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 150 м.кв. по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 29 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 ). Однак, до відзиву відповідачем жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається у відзиві, додано не було.
Згідно ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Пунктом 6 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Отже, за встановлених обставин, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог, які є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, не вказують, які ж саме права позивача порушено.
Що стосується вимог скаржника в апеляційній скарзі в частині залишення позову без розгляду на підставі ст.257 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст.255 та 257 цього Кодексу.
Згідно із п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Отже, суд може залишити без розгляду позов особи за заявою, поданою до початку розгляду справи по суті.
Апеляційним судом переглядається рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року, яким позов ОСОБА_1 уже вирішено і відмовлено у його задоволенні, а отже, справу розглянуто по суті. За таких обставин апеляційним судом позов ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.257 ЦПК України, не може бути залишено без розгляду на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Щодо вимоги про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави, то в даному випадку слід зазначити, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з відповідним позовом та апеляційною скаргою на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи загального захворювання по зору, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 30 червня 2016 року (а.с.2). Докази наявності інших судових витрат понесених позивачем, у матеріалах справи відсутні тому відсутні підстави для їх стягнення.
З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального та процесуального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.                                                                 
Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Судді