Дата документу 11.11.2020 Справа № 328/1788/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 328/1788/19	Головуючий у 1-й інстанції Курдюков В.М. Повний текст рішення складено 28.05.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/2763/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кіровської сільської ради Токмацького району Запорізької області, співвідповідача Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Селянське (фермерське) господарство «Пилипчук» про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 13), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 44-49) та в якому просив визнати за ним - ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50,2 га., яка знаходиться на території сільської ради, для ведення фермерського господарства згідно із державним актом на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням 2 сесії 21 скликання Токмацької районної Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР 15.12.1992 року №1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що відповідно до державного акту на право успадкованого володіння земельною ділянкою ОСОБА_2 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 50,2 га., що знаходиться у селі Могутнє Токмацького району Запорізької області, для ведення фермерського господарства. З метою ведення на вказаній земельній ділянці фермерського господарства ОСОБА_2 створив та зареєстрував Селянське (фермерське) господарство «Пилипчук». ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13 жовтня 2017 року. Головою Фермерського господарства «Пилипчук» являється позивач, який обраний згідно з протоколом № 1 загальних зборів членів селянського (фермерського) господарства "Пилипчук" від 29 квітня 2010 року, у зв`язку зі смертю засновника господарства ОСОБА_2 , як його правонаступник. Позивач є сином померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Вказана вище земельна ділянка використовується Фермерським господарством «Пилипчук».З метою успадкування земельної ділянки позивач звертався до Токмацької районної нотаріальної контори, але нотаріус в усній формі відмовила позивачу в оформленні спадщини, так як позивач не надав правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Як вважав нотаріус, документ, що посвідчував право власності померлого на земельну ділянку відсутній, має на руках лише документ, що підтверджує право довічного успадковуваного володіння землею померлим ОСОБА_2 . У зв`язку з тим що не має можливості успадкувати належне батькові позивача право користування земельною ділянкою, позивач не має можливості належним чином користуватись земельною ділянкою, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Враховуючи, що спірна земельна ділянка належала на праві довічного успадкованого володіння ОСОБА_2 , то така земельна ділянка повинна на тому самому праві перейти до його спадкоємця, позивача. Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (стаття 23 ЗУ «Про фермерське господарство»). Згідно із Статутом Фермерського господарства «Пилипчук», господарство здійснює володіння, користування і розпорядження майном у відповідності з метою і цілями діяльності, передбаченими цим Статутом та в порядку, встановленому Засновником (власником) та чинним законодавством України, майно Господарства належить членам Фермерського господарства. Необхідною умовою для створення і функціонування селянського (фермерського) господарства у відповідності до ЗУ «Про селянське ( фермерське) господарство», діючого на момент створення Фермерського господарства «Пилипчук», була наявність земельної ділянки, що мала перебувати у власності або у постійному користуванні осіб, які виявили бажання створити фермерське господарство. Рішення у даній справі прямо вплине на права та інтереси селянського (фермерське) господарства «ПИЛИПЧУК», оскільки саме на спірній земельній ділянці останнє здійснює свою господарську діяльність, а позбавлення такого права (у разі відмови у задоволенні позову) зробить неможливим здійснення господарської діяльності селянського (фермерського) господарства «ПИЛИПЧУК».
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 13).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 31-32) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року (т.с. 1 а.с. 182-190) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено у повному обсязі.
Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50,2 га., яка знаходиться на території Кіровської сільської ради, для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою затвердженого рішенням 2 сесії 21 скликання Токмацької районної Ради народних депутатів Токмацького району Запорізької області Української РСР 15.12.1992 року №1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, співвідповідач ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 236-257) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 3).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 31 серпня 2020 року (т.с. 2 а.с. 15), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 17), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Учасники цієї справи своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судове засідання 11 листопада 2020 року належним чином повідомлені апеляційним про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 25-27) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
Навпаки, відповідач Кіровська сільська рада подала апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с. 52), в якій просила розглядати дану справу за відсутності її представника, позов задовольнити повністю.
В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.
В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. 258, 259, 265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.
Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою від 27.07.1995 р. ОСОБА_2 надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 50,2 га, що знаходиться у селі Могутнє Токмацького району Запорізької області, для ведення фермерського господарств(т.с. 1 а.с. 6-9).
З метою ведення на вказаній земельній ділянці фермерське господарство ОСОБА_2 створив та зареєстрував Селянське (фермерське) господарство «ПИЛИПЧУК» (т.с. 1 а.с. 10), станом на сьогоднішній день головою Фермерського господарства «Пилипчук» є позивач - ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 11), який обраний згідно з протоколом №1 загальних зборів членів селянського (фермерського) господарства "Пилипчук" від 29 квітня 2010 року, у зв`язку зі смертю засновника господарства ОСОБА_2 , як його правонаступник.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 50), який після себе залишив нерухоме майно, зокрема, спірну земельну ділянку.
До позивача, як сина померлого ОСОБА_2 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 51) перейшло право на прийняття спадщини, в яку входить спірна земельна ділянка.
Вказана вище земельна ділянка використовується Фермерським господарством «ПИЛИПЧУК».
З метою успадкування земельної ділянки позивач звертався до Токмацької районної нотаріальної контори, але нотаріус в усній формі відмовила позивачу в оформленні спадщини, так як позивач не надав правовстановлюючого документу на земельну ділянку.
Як вважав нотаріус, документ, що посвідчував право власності померлого на земельну ділянку відсутній, має на руках лише документ, що підтверджує право довічного успадковуваного володіння землею померлим ОСОБА_2 .
У зв`язку з тим що не має можливості успадкувати належне батькові позивача право користування земельною ділянкою, позивач не має можливості належним чином користуватись земельною ділянкою, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Враховуючи, що спірна земельна ділянка належала на праві довічного успадкованого володіння ОСОБА_2 , то така земельна ділянка повинна на тому самому праві перейти до його спадкоємця - позивача.
Відповідно до листа Токмацької районної державної нотаріальної контори №10 від 18.02.2020 р. спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заведена (т.с. 1 а.с. 108-109).
Відповідно до листа Міськрайонного управління у Токмацькому районі та м. Токмаку №635/120-20 від 19.05.2020 р. земельною ділянкою площею 50,2 га., яка розташована та території Кіровської сільської ради користується ОСОБА_1 . 
Згідно із технічною документацією із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Кіровської сільської ради Токмацького району Запорізької області земельна ділянка внесена до ДЗК кадастровий номер 2325281600:11:001:0071. Земельна ділянка нікому не надавалась та не розподілялася між іншими особами (т.с. 1 а.с. 12).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ст. 152 ЗК України від 21.10.2001 р. держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.
Ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців).
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися слідок його смерті.
Ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.
Ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної їй на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Згідно із ч. 1 ст. 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Проте, оформити спадкове право на земельну ділянку у розмірі 50,2 га, позивач не може, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. Спадкодавцем документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку не наданий.
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.
Позбавлення позивача права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою підриває принцип правової визначеності. На відповідні правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковувань володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
Зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України, тому спадкоємець стає учасником правовідносин з довічного успадковуваного володіння.
Доводи апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області дублюють доводи заперечень співвідповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію співвідповідача у цій справі, яку він вважає єдино вірною та правильною.
В обґрунтування своєї позиції у цій справі, у тому числі в апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 239) співвідповідач ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі ЄУН 368/54/17, зокрема п.п.67-69, за змістом яких:
«67. За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
68. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
69. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою».
При цьому, співвідповідач ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області чомусь не цитує остаточний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі ЄУН 368/54/17, який мають враховувати суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, а саме: 
«70. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
71. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
72. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
73. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
74. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
75. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
76. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
77. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
78. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
79. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
80. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
81. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
82.  До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
83. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
84. При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
85. Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу».
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення учасників цієї справи, досліджував докази сторін, у тому числі допитував свідків, оглядав оригінали документів тощо.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування співвідповідача ГУ Держегеокадастру у Запорізькій області, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області не надало суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч.3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною співвідповідача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області не надані.
Судова практика іншого суду в іншій справі за участю інших осіб не має преюдиційного значення для суду у цій справі.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
Описки суду першої інстанції у рішенні суду та в інших процесуальних документах цієї справи в частині назви відповідача - сільської ради, яка фактично приймала участь у цій справі у суді першої інстанції (правильної - Кіровської замість неправильної Лагідненської, оскільки було перейменовано лише село, а назва ради залишалась старою т.с. 2 а.с.60) не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду апеляційним судом вищезазначеної апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, а можуть бути виправлені судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою чи заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Головному управлінню Держгеокадастру у Запорізькій області у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останнє не мають права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК Украни, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 12.11.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.