КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Ільєва Т.Г.
Єдиний унікальний номер справи № 757/3051/19-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11266/2020
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
08 жовтня 2020 року                                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» Кадирова Владислава Володимировича про стягнення грошових коштів,
встановив:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 24 січня 2008 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 182-0201001/ФКВ-08.
Відповідно до умов Договору, позикодавець надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 90 000 доларів США 00 центів з розрахунку 14,3 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 24 січня 2008 року по 23 січня 2023 року.
Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося порукою, відповідно до укладеного Договору поруки № 182 - 0201001/ZФПОР-08 від 24 січня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 (поручитель) та ОСОБА_1 (боржник), згідно з яким поручитель поручаються перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 182 -0201001/ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року.
Між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України 30 червня 2010 року було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п. 4. 1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором ) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4. 2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 182 - 0201001 / ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року.
Позивач зазначає, що він протягом всього часу дії договору належним чином виконував свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, разом з тим, у липні 2018 року він дізнався про наявність заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року у справі № 753/16403/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Даним рішенням позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» були задоволені в повному обсязі та стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 101 812,86 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 96960,80 грн., сума заборгованості за відсотками - 4852,06 грн. Дане рішення набрало законної сили 28 грудня 2015 року.
Отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження № 56693067 та інформацію про рахунок для сплати заборгованості по виконавчому провадженні від приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Бердар Миколи Миколайовича, позивач в добровільному порядку виконував вищенаведене рішення суду та сплатив грошові кошти в розмірі 113 036,60 грн. (включаючи основну винагороду приватного виконавця в розмірі 10 181,27 грн. та витрати на виконавче провадження в розмірі 269,00 грн.).
У зв`язку з повним виконанням рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року, виконавче провадження № 56693067 на даний час завершено. Однак, на звернення позивача, відповідач не надав останньому довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року.
Зі змісту даного рішення вбачається, що сума боргу розрахована та відповідно стягнута за рішенням суду станом на 31 серпня 2015 року. У розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, а саме: в графі «сплачено відсотків» зазначено, зокрема, що з 01 вересня 2015 року по 01 липня 2018 року позивачем сплачувалися грошові кошти, спрямовані на погашення відсотків за кредитом.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що, так як відсотки по кредиту позивачем сплачувалися у доларах з перерахунком на гривню, то розмір сплачених відсотків у гривнях визначено виходячи з середнього курсу за період нарахування, розрахованого відповідно до даних сайту https://minfin.com.ua/ua/currency/nbu/usd/.
Однак, не будучи обізнаним про звернення відповідача до суду з позовом, позивач продовжував сплачувати грошові кошти на користь банку в рахунок погашення належних платежів, що підтверджується квитанціями. Лише у липні 2018 року позивач дізнався про наявність вищенаведеного рішення (через більше ніж 2 роки після його винесення рішення).
Таким чином, за той період позивач сплатив на користь банку 41 138,16 грн. Позивач вказує, що відповідачу було достеменно відомо, як про розгляд справи в суді, так і оплату позивачем грошових коштів, в якості погашення кредиту за час розгляду справи.
За вказаних обставин, позивач вважає, що за користування його грошовими коштами, відповідач має сплатити кошти. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» володіє належними позивачу грошовими коштами без достатньої правової підстави. Не зважаючи на виконання вищенаведеного судового рішення, у добровільному порядку відповідач не здійснив повернення позивачу отриманих від останнього грошових коштів, що послугувало підставою для звернення до суду.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив, з урахуванням збільшення та зменшення позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 2 097,76 дол. США, з яких 1601,44 дол. США. безпідставно збережені грошові кошти та 496,32 дол. США відсотки за користування грошовими коштами та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 2 097,76 дол. США.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 24 січня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» (далі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі-Позичальник) було укладено кредитний договір № 182-0201001/ФКВ-08 (далі - Договір).
Відповідно до умов Договору, Позикодавець надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 90 000 доларів США 00 центів з розрахунку 14,3 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 24 січня 2008 року по 23 січня 2023 року.
Виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося порукою, відповідно до укладеного Договору поруки № 182 - 0201001/ZФПОР-08 від 24 січня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 (Поручитель) та ОСОБА_1 (Боржник), згідно з яким Поручитель поручаються перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором № 182 -0201001/ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року.
Між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України 30 червня 2010 року було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п. 4. 1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а згідно з п. 4. 2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 182 - 0201001 / ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року.
В подальшому, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості за договором № 182 - 0201001 / ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року, яка станом на 31 липня 2015 року становила 101 812 грн. 86 коп. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року у справі №753/16403/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, позовні вимоги задоволені в повному обсязі (а.с.48).
У зв`язку з повним виконанням рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року, виконавче провадження № 56693067 завершено, що підтверджується роздруківкою з реєстру виконавчих проваджень (а.с.36).
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що на підставі судового рішення у примусовому порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором № 182 - 0201001 / ФКВ - 08 від 24 січня 2008 року, яка була наявна станом на 31 липня 2015 року, а відтак посилання позивача на те, що на його звернення відповідач не надав довідку про відсутність заборгованості по кредитному договору №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року, являється безпідставним, враховуючи при цьому, що згідно розрахунку заборгованості, станом на 12 лютого 2019 року, у позивача перед відповідачем за вказаним кредитним договором наявна заборгованість у розмірі 94 262, 48 грн.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Пунктом 2.6 Кредитного договору встановлено, що проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця.
Пунктом 2.5. Кредитного договору передбачено, що кредит повертається лише в тій валюті, у якій він був наданий.
Пунктом 7.3. Кредитного договору визначено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного його виконання Сторонами взаємних зобов`язань.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит у сумі 90 000 дол. США. 
З розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 31 липня 2015 року розмір кредитної заборгованості становив 4 486,48 дол. США. (а.с.57) 
У зв`язку з цим, 31 серпня 2015 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 101 812,86 грн, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року задоволено в повному обсязі (а.с.48).
При дослідженні платіжних документів, наданих позивачем, судом першої інстанції встановлено факт того, що позивач вносив грошові платежі для погашення кредитної заборгованості, починаючи з 30 листопада 2015 року по 19 липня 2018 року (а.с.15-45), проте це не підтверджує той факт, що позивач погашав в добровільному порядку кредитну заборгованість, яка була стягнута в примусовому порядку на виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року у справі №753/16403/15-ц, так як вказаним судовим рішенням стягнуто заборгованість станом на 31 липня 2015 року, а долучені до матеріалів справи квитанції підтверджують факт виконання умов кредитного договору уже після 31 липня 2015 року.
З матеріалів справи також вбачається, що у зв`язку з повним виконанням рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року, виконавче провадження № 56693067 завершено, що підтверджується роздруківкою з реєстру виконавчих проваджень (а.с.36).
Проте, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 12 лютого 2019 року у відповідача все ще наявна заборгованість за кредитним договором  №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року у розмірі 94 0262,48 грн (а.с. 60). 
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності вимог позивача, оскільки рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року стягнуто не всю заборгованість за кредитним договором, а лише частину, яка виникла на момент звернення до суду з позовом (станом на 31 липня 2015 року), а позивач продовжував сплачувати кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з тим, що кредитний договір діє до повного його виконання сторонами.
Окрім того, як на правову підставу для звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 посилався на статтю 1212 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що кредитор набув вказані грошові кошти не на підставі кредитного договору, а фактично без достатньої правової підстави.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вказаної вимоги позивача з огляду на таке.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Як встановлено судом, правовідносини сторін у справі носять договірний характер, за змістом яких у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимоги, а у позичальника ОСОБА_1 обов`язок повернення коштів, отриманих у кредит.
Встановлені фактичні обставини справи на підставі поданих доказів свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 згідно кредитного договору №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року взяті на себе зобов`язання не виконав у повному обсязі, допустив прострочення виконання зобов`язання, унаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 12 лютого 2019 року зобов`язання залишилось невиконаним позичальником. 
Підставою ж для набуття кредитором ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів в сумі 2 097,76 дол. США, що є предметом даного позову, є погашення позичальником ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, яка станом на 12 лютого 2019 року залишалася не погашеною в повному обсязі та становить 94 0262,48 грн.
Вказане спростовує вимоги позивача про набуття грошових коштів відповідачем (кредитором за зобов`язанням) без достатньої правової підстави та виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Враховуючи встановлені обставини справи та вказані норми законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. 
Твердження апелянта про те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року достроково стягнуто всю заборгованість за кредитним договором №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року, а суд першої інстанції неправильно взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідно до якого, станом на 12 лютого 2019 року розмір заборгованості ОСОБА_1 становив 94 0262,48 грн, оцінюється колегією суддів критично, оскільки рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року стягнуто заборгованість ОСОБА_1 , яка виникла станом на 31 липня 2015 року, в той же час, кредитний договір №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року продовжував діяти, оскільки кредитний договір діє до повного його виконання сторонами.
Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «Дельта Банк» на свій власний розсуд направив грошові кошти, що надійшли після виконання позивачем рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року, на погашення заборгованості за кредитним договором, який з 28 грудня 2015 року вже припинив свою дію та був виконаний, оцінюється колегією суддів критично, оскільки відповідно до умов Кредитного договору №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року, строк погашення кредиту - 23 січня 2023 року, а звернення банку з позовом про погашення частини заборгованості, яка виникла станом на 31 липня 2015 року, не змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. А відтак, твердження апелянта про те, що виконання ним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року можна вважати достроковим погашенням кредитної заборгованості за кредитним договором №182-0201001/ФКВ від 24 січня 2008 року ґрунтується лише на власному тлумаченні апелянтом норм законодавства та умов кредитного договору. При цьому, будь-яких належних доказів припинення дії кредитного договору сторони суду не надали.
Посилання апелянта на порушення строків розгляду справи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                   М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 С.М. Верланов
 
                                                                                                           С.І. Савченко