ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 р.	Справа № 440/473/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, повний текст складено 01.04.20 року у справі № 440/473/20
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ,       Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення               
          про стягнення коштів невиплачених при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до  Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі – відповідач-1), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення про стягнення коштів невиплачених при звільненні (далі – відповідач-2), в якому просила суд стягнути на свою користь вихідну допомогу при звільненні внаслідок ліквідації юридичної особи у розмірі не менше середньомісячного заробітку, що становить 11 940,47 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року вказаний адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, код ЄДРПОУ 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі 11 940 (одинадцять тисяч дев`ятсот сорок) 47 грн.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, код ЄДРПОУ 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 34 988 (тридцять чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 31 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в особі комісії з припинення (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, код ЄДРПОУ 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) частину судових витрат зі сплати судового збору у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року у справі №440/473/20в частині задоволення позову, та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому суд першої інстанції необґрунтовано стягнув таку допомогу з відповідача. Також зазначає, що наявність в наказі про звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 ст. 40 КЗпП України як на підставу звільнення позивача не свідчить  про те, що у вирішенні питання виплати вихідної допомоги слід керуватися відповідними статтями КЗпП України. 
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби (10.07.2007 прийнято присягу державного службовця) у ГТУЮ у Полтавській області у період з 10.07.2007 по 28.12.2019, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с. 13-16), а саме:
- з 10.07.2007 по 19.10.2008 - на посаді головного спеціаліста відділу легалізації об`єднань громадян, систематизації законодавства, правової допомоги та експертного забезпечення правосуддя Головного управління юстиції у Полтавській області;
- з 20.10.2008 по 25.09.2012 - на посаді провідного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;
- з 26.09.2012 по 02.01.2013 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;
- з 03.01.2013 по 28.02.2013 - на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації юридичних осіб та легалізації об`єднань громадян реєстраційної служби Головного управління юстиції у Полтавській області;
- з 01.03.2013 по 05.03.2015 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби Головного управлінні юстиції у Полтавській області;
- 06.03.2016 по 28.12.2019 - на посаді головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби ГТУЮ у Полтавській області (22.05.2017 відділ кадрової роботи та державної служби перейменовано у відділ персоналу).
24.10.2019 позивачу вручено попередження про вивільнення, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с. 207).
          Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу персоналу ГТУЮ у Полтавській області 28.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 56).
При цьому ГТУЮ у Полтавській області не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі не менше середнього  місячного заробітку, як це видно з довідки від 27.12.2019 №08-29/8219 (а.с. 55), що й стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з порушення права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячного заробітку відповідно до ч. 1 ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
          Згідно  ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
          Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
          Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону  №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
          Пунктом 2 ч. 2 ст. 3 Закону  №889-VIII передбачено, що дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
          Частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
          Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
          Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 цього Закону).
          Частиною третьою ст. 83 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
          Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 87  Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Таким чином, Законом №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) не було передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.
Колегією суддів встановлено, що наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу персоналу ГТУЮ у Полтавській області 28.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби (а.с. 56).
Таким чином, ОСОБА_1 звільнено з посади, зокрема, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Отже,  пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює  особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Як встановлено з практики ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24  квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9  січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11,  пункт 170).
          Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).
Таким чином, приймаючи  наказ від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.
Отже, ОСОБА_1 має  законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 цього Кодексу, на підставі якого позивача було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина четверта статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює  особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення відповідачем права   ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України та відхиляє доводи апеляційної скарги. 
          Згідно довідки Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 09.01.2020 за №09-29/6362 середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.10.2019 по 30.11.2019 за один робочий день складає 555,37 грн (а.с. 12), звідси - розмір середньомісячної заробітної плати/вихідної допомоги становить 11 940,47 грн з розрахунку 21,5 відпрацьованих робочих днів у період з 01.10.2019 по 30.11.2019, що передував звільненню. Спору з приводу розміру середнього заробітку, відображеного у вищевказаній довідці між сторонами відсутній.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь  позивача вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що становить 11 940,47 грн.
Між тим, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення  суми вихідної допомоги з належного відповідача - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, оскільки вказана юридична особа дотепер не ліквідована, а лише перебуває у стані припинення (а.с. 34-39).
Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з огляду на факт невиплати вихідної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
З аналізу вищевказаних норм слідує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині здійснення повного і своєчасного розрахунку із працівником.
          Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 № 78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік" та листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів в період з 28.12.2019 по день ухвалення судового рішення (01.04.2020) становить 63 дні.
Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням відомостей, зазначених у довідці про середній заробіток ОСОБА_1 по день винесення судового рішення, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 34 988,31 грн (555,37 грн х 63 дні).
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративний суд від 01.04.2020 року у справі № 440/473/20 у суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року у справі №440/473/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  10.12.2020 року