Дата документу 03.11.2020 Справа № 336/2522/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/2522/18        Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/2687/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» листопада 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Подліянової Г.С.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ПАТ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 на підставі заяви б/н від 22.12.2005 року отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору. 
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.
В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 березня 2018 року має заборгованість 191 424,56 грн., яка складається з наступного: 6993,35 грн. - заборгованість за кредитом; 170 189,56 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 4650 грн. – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 9091,65 грн. штраф (процента складова).
На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 22.12.2005 року у розмірі 191424,56 грн. та судові витрати у розмірі 2871,37 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ БК «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на звернення до суду в межах строку позовної давності, переривання строку позовної давності через погашення кредиту 07 вересня 2015 року на суму 100 грн., надання належних та допустимих доказів, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що після спливу строку дії картки 27 лютого 2015 року інших карток він не отримував, 07.05.2015 року ним не погашалась заборгованість, позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, докази, долучені по апеляційної скарги, подані з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, він не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами, банком в односторонньому порядку збільшувалась відсоткова ставка.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає. 

Відмовляючи в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами був укладений кредитний договір, позичальник не виконував належним чином умов договору, у зв`язку з чим має заборгованість в загальній сумі 191 424 грн.56 коп., дійшов висновку про те, що банк пропустив позовну давність, оскільки строк дії договору, який відповідає строку дії останньої кредитної картки, отриманої позичальником, закінчився 27 лютого 2015 року, останній платіж в сумі 100 гривень було здійснено відповідачем 15 травня 2014 року, до суду позивач звернувся 11 травня 2018 року. 

З таким висновком не погоджується колегія суддів.

Матеріалами справи підтверджено, що 22 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» , правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 на підставі заяви б/н був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% в місяць (36% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.10).

Факт отримання коштів за кредитним договором у вигляді встановленого кредитного ліміту відповідачем не заперечувався в суді першої інстанції. 

За розрахунком банку ОСОБА_1 станом на 31 березня 2018 року має заборгованість 191 424,56 грн., яка складається з: 6993,35 грн. - заборгованість за кредитом; 170 189,56 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 4650 грн. – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 9091,65 грн. штраф (процента складова) (а.с.4-9).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

З матеріалів справи, а саме, заяви позичальника вбачається, що сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами 3 % на місяць (36% річних) на залишок заборгованості (а.с.6 зворот.), при цьому сторони також узгодили розмір мінімального щомісячного платежу (7% від заборгованості) ( а.с.10 зворот.).

Факт переказу банком кредитних коштів на картковий рахунок і факт користування позичальником банківськими коштами також підтверджується випискою із карткового рахунку, відкритого на ім`я  ОСОБА_1  на виконання його заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Згідно з вказаною випискою ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, періодично знімав кредитні кошти та вносив платежі на погашення кредиту (а.с.109-136). 

Виписки по рахунках/карткам ПАТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткового погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13.

За приписами п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

За наданою банком Випискою з особового рахунку останній платіж відповідачем сплачено 07 вересня 2015 року (а.с.109-135), до суду з позовом банк звернувся 11 травня 2018 року. 

При цьому, як вбачається з Виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , зазначені кошти в сумі 100 гривень 07 вересня 2015 року внесено на погашення заборгованості шляхом поповнення картки в терміналі самообслуговування (а.с.135).

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). 
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій на підтвердження того, що строк дії останньої платіжної картки, яку отримав  ОСОБА_1 , закінчився 27 лютого 2015 року, як про це зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні.
З наданої позивачем Довідки вбачається, що ОСОБА_1  отримав 5 карток, а саме: 
-22.12.2005 року - № НОМЕР_1 , терміном дії до 12/2008 року;
-26.06.2006 року - №5457082908549590, терміном дії до 06/2013 року;
-13.08.2010 року - № НОМЕР_2 , терміном дії до 12/2012 року ;
-10.04.2013 року - № НОМЕР_3 , терміном дії до 07/2016 року;
-10.04.2013 року - № НОМЕР_4 , терміном дії до 04/2017 року, за змістом якої карток з терміном дії до 2015 року позичальник не отримував (а.с. 207).

Зазначаючи у відзиві на позовну заяву (а.с.72-78) про те, що ним було отримано кілька платіжних карток, ОСОБА_1 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не надав доказів на підтвердження своїх заперечень.

За вказаних обставин, висновок суду про сплив позовної давності, починаючи з 27 лютого 2018 року, є помилковим.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача  ОСОБА_1  заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами у період з 22 грудня 2005 року по 31 березня 2018 року колегія суддів виходить з такого.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи, що строк кредитування договором встановлено до квітня 2017 року (строк дії останньої картки), нарахування банком процентів за період з 01 травня 2017 року по 31 березня 2018 року є безпідставним.

За приписами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений в договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Оскільки за умовами договору сторони погодили відсоткову ставку в розмірі 3 % на місяць (або 36% річних), нарахування банком процентів за користування кредитними коштами в розмірі 43,20% річних, починаючи з 01 квітня 2015 року, не є необґрунтованим.

За вказаних обставин стягненню на користь банку з ОСОБА_1 підлягають проценти за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2017 року в сумі 4651,09 грн. ( 6226,36 грн. (заборгованість за тілом кредиту): 360 днів х 747 днів (фактична кількість днів за користування кредитними коштами) х 36 % (річна відсоткова ставка) = 4651,09 грн.). 

Таким чином, за весь період з 22 грудня 2005 року по 30 квітня 2017 року за умовами кредитного договору заборгованість ОСОБА_1 за процентами, яка підлягає стягненню на користь банку, становить 11 913,84 грн.(7262,75 грн. (заборгованість за процентами станом на 31 березня 2015 року) + 4651,09 грн. (заборгованість за процентами за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2017 року ) = 11 913,84 грн.).

Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Анкета-заява позичальника ОСОБА_1 , яка підписана відповідачем (а.с.10) не містить умов про нарахування пені та штрафів, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині та стягнення на користь банку заборгованості за пенею та комісією в сумі 4650 грн., а також штрафів: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 9091,65 грн. штраф (процента складова). 

Отже за умовами укладеного між сторонами кредитного договору загальна заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 березня 2018 року складає 18 140, 20 грн., з яких: 6 993,35 грн. - заборгованість за кредитом, 11 913,84 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. 

Враховуючи вищевикладене, згідно з ч.ч.1,4 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 22 грудня 2005 року станом на 31 березня 2018 року в сумі 18 140 грн. 20 коп., з яких: 6993 грн. 35 коп. - заборгованість за кредитом, 11 913 грн. 84 коп.- заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 272,10 грн., суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 408,16 грн., всього 680,26? грн.

Керуючись ст. ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного місту.
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22 грудня 2005 року станом на 31 березня 2018року в сумі 18 140 (вісімнадцять тисяч сто сорок) гривень 20 копійок, з яких: 6993 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто три) гривні 35 копійок - заборгованість за кредитом, 11 913 (одинадцять тисяч дев`ятсот тринадцять) гривень 84 копійки- заборгованість за відсотками за користування кредитом. 
В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 680 (шістсот вісімдесят) гривень 26 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 05 листопада 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       Г.С. Подліянова