Постанова                                          
Іменем  України                                
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 621/676/17
 
провадження № 61-22839 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
треті особи: приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєв Володимир Іванович, публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду                     від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Кругової С. С.,                            Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області                      Гаврильєв В. І., публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), про визнання договорів дарування недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 19 липня 2003 року по 05 травня                       2006 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , від якого мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу вони разом, за їхньою взаємною згодою, за рахунок спільного сімейного бюджету придбали житловий будинок з надвірними будівлям АДРЕСА_1 .
Придбання вказаного нерухомого майна підтверджується договором купівлі-продажу від 17 лютого 2005 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В. В., зареєстрований в реєстрі № 360. В день придбання вказаного будинку вони разом із ОСОБА_2 за рахунок коштів спільного сімейного бюджету придбали земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер: 6321786201:01:002:0028, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.
Право власності на будинок та земельну ділянку було оформлено та зареєстровано на ім`я її чоловіка - ОСОБА_2 . При розлученні вони досягли згоди про те, що після досягнення їхньою дочкою повноліття, її батько подарує їй їхнє спільне майно, а саме будинок і земельну ділянку. Натомість в лютому 2017 року від матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , вона дізналась про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 порушив їхню домовленість, порушив її права на частку в спільному майні подружжя, без її відома та згоди у 2006 році подарував будинок і земельну ділянку своїй матері, договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В. І.
На підтвердження того, що саме вона є власницею і будинку і земельної ділянки, ОСОБА_3 надала їй для огляду нотаріально посвідчені договори дарування, з яких їй вдалося зробити копії. Це стало для неї несподіванкою, і саме з лютого 2017 року вона дізналась про те, що її права на частку у спільному майні подружжя грубо порушені відповідачем ОСОБА_2 
ОСОБА_3 достовірно знала, що і будинок і земельна ділянка придбані нею з ОСОБА_2 , її сином, під час шлюбу, за їхні спільні кошти сімейного бюджету; що у них з ОСОБА_2 була згода про передачу права власності на вказане майно їхній дочці ОСОБА_5 ; що вона не давала згоду                          ОСОБА_2 на відчуження зазначеного спільного майна подружжя.
Таким чином відповідачі укладаючи оспорювані нею договори дарування діяли недобросовісно, що призвело до порушення її законних прав та інтересів, як співвласника будинку та земельної ділянки.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсними: договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, по АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В. І. 21 жовтня                     2006 року (зареєстрований в реєстрі за № 2947), укладений між                         ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; та договір дарування земельної ділянки, площею 0, 2500 га, кадастровий номер 6321786201:01:002:0028, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В. І. 21 жовтня 2006 року (зареєстрований в реєстрі за № 2944), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня                   2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 21 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В. І. (реєстр № 2947). Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,2500 га, кадастровий номер 6321786201:01:002:0028, з цільовим призначенням «Для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд», розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений 21 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В. І. (реєстр №2944). Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем надано належні, допустимі докази, якими підтверджується, що нерухоме майно, яке є предметом спірних договорів дарування, було придбано за спільні кошти нею та ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу, а тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Під час укладання спірних договорів дарування ОСОБА_2 повідомив нотаріусу завідомо неправдиві відомості про придбання ним майна за власні кошти поза зареєстрованим шлюбом. Унаслідок цього договори дарування усупереч вимогам частини другої                   статті 369 ЦК України були укладені ОСОБА_2 за відсутності згоди співвласника - ОСОБА_1 , не маючи для цього відповідних повноважень, що є підставою для визнання спірних договорів недійсними. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач обрала можливий спосіб захисту, але він не приводить до захисту її прав або її дитини, оскільки ні її право, ні право її дитини у разі задоволення позову не поновлюється, поновлюється право відповідача - ОСОБА_2 . З цих підстав не може бути вирішено справу в інтересах дитини. Спору між позивачем і відповідачами немає. Відповідачі проти задоволення позову не заперечували, рішення суду про задоволення позову не оскаржили.
Крім того, житловий будинок літ. А-1, який було придбано позивачем у шлюбі з відповідачем і потім подаровано ОСОБА_3 , зруйновано, отже, житловий будинок відсутній. 
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, а банк, в іпотеці якого перебуває спірний житловий будинок, було залучено до участі у справі третьою особою, яка в силу закону позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності. Відсутність такої заяви з боку відповідачів дає підстави вважати про їх зацікавленість у задоволенні позову, оскільки матеріали справи містять відомості про руйнування житлового будинку                     літ. А-1 та переобладнання житлового будинку літ. Б-2 під магазин-кафе, без згоди іпотекодержателя та отримання правовстановлюючих документів на право власності і зміну адреси нежитлової будівлі магазину-кафе. Відтак, оскаржуваним рішенням суду порушуються права ПАТ АБ «Укргазбанк», який не було залучено відповідачем у справі, що позбавило його можливості в повній мірі скористатися наданими законом правами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                    від 28 грудня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 621/676/17 з Зміївського районного суду Харківської області. 
 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
ОСОБА_2 , укладаючи договори дарування з ОСОБА_3 , діяв без її згоди, тобто у нього були відсутні повноваження на укладання таких договорів щодо відчуження нерухомого майна, частина з якого належить їй на праві спільної сумісної власності. Суд поставив захист її порушених ОСОБА_2 законних прав в залежність від дій відповідачів, незважаючи на те, що укладанням оспорюваних договорів порушуються її права співвласника нерухомого майна. Вважала помилковим висновок апеляційного суду про те, що відсутність заяв відповідачів про залучення до участі в справі в якості відповідача іпотекодержателя спірного майна -                     ПАТ АБ «Укргазбанк» свідчить про їх зацікавленість у задоволенні позову. Це твердження суду є помилковим, оскільки позивач визначає відповідачів, відповідачі позбавлені процесуального права залучати інших відповідачів;
ПАТ АБ «Укргазбанк» її законних прав не порушував, вона не перебувала з цим банком в жодних правових відносинах, не знала і навіть не здогадувалась про відносини між банком та ОСОБА_3 та іншими особами щодо спірного майна, тому не було підстав для залучення банку відповідачем у справі.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржуване судові рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для скасування судового рішення відсутні. Зазначало, що ОСОБА_3 в порушення умов іпотечного договору самовільно переобладнала житловий будинок літ. Б-2 під магазин-кафе, без згоди на те іпотекодержателя та змінила предмет іпотеки, чим порушила права банка, отримала правовстановлюючі документи на право власності, адресу нежитлової будівлі магазину-кафе змінено рішенням виконавчого комітету за заявою ОСОБА_3 .
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2003 року до 05 травня 2006 року, що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 лютого 2006 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 28 березня 2017 року (а. с. 13, 19-20, т. 1, а.с. 33, т. 2).
 
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14, т. 1).
 
За договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В. В., від 17 лютого 2005 року за № 360, вбачається, що ОСОБА_6 , від імені ОСОБА_7 , передав ОСОБА_2 у власність житловий будинок літ. А-1 з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій він розташований. ОСОБА_2 прийняв вказані об`єкти та сплатив за житловий будинок                       літ. А-1 з надвірними будівлями 5 тис. грн, за земельну ділянку 1 тис. грн. Також в нотаріальній справі є заява ОСОБА_1 , в якій вона надала згоду своєму чоловікові - ОСОБА_2 на купівлю житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки (а. с. 68-83, т. 1).
 
21 жовтня 2006 року ОСОБА_2 подарував своїй матері -                          ОСОБА_3 , житловий будинок літ. А-1 з надвірними будівлями,                              по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, що підтверджується договором дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В. І. (зареєстрований в реєстрі за № 2947), договором дарування земельної ділянки, площею 0, 2500 га, кадастровий номер 6321786201:01:002:0028, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В. І. (зареєстрований в реєстрі за № 2944). Під час укладення цих договорів ОСОБА_2 у заяві на адресу приватного нотаріуса Гаврильєва В. І. повідомив, що житловий будинок та земельна ділянка придбані ним за власні кошти не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі                       (а. с. 15-18, 86-102, т. 1).
 
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 
 
30 липня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_2 . Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13 червня 2017 року у справі № 621/1025/15-ц на нерухоме майно ОСОБА_3 накладено арешт (а. с. 136-141, т. 1).
 
З листа Зміївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області                              від 19 червня 2018 року № 8977/В-2 вбачається, що відповідно до інформації Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 19 червня 2018 року виконавчих документів про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 ,                                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відділу не надходило (а. с. 173, т. 1).
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21 квітня 2016 року зареєстровано додаткові відомості: житловий будинок літ. А-1 зруйновано згідно технічного звіту від 04 грудня 2015 року, виданого товариством з обмеженою відповідальністю «Зміївське районе підприємство містобудування, архітектури та землевпорядкування» та акту обстеження від 02 грудня 2015 року, виданого комунальним підприємством «Зміївське бюро технічної інвентаризації» (а.с.136-137, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).

 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема: вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
 
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада            2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Отже, у разі прийняття судового рішення про визнання недійсним спірного договору дарування, у сторін договору виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.
 
Судами встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були передані новим власником в іпотеку ПАТ АБ «Укргазбанк», яке було залучено до участі у справі третьою особою.
 
Матеріали справи містять відомості про зруйнування житлового будинку літ. А-1 та переобладнання житлового будинку літ. Б-2 під магазин-кафе, без згоди на те іпотекодержателя та отримання правовстановлюючих документів на право власності і зміну адреси нежитлової будівлі магазину- кафе.
 
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Пред`явивши позов про визнання спірних договорів дарування недійсними, позивач зазначала, що у майбутньому має намір звернутися до суду з позовними вимогами про визнання права власності на спірне нерухоме майно, проте поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові               від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції. Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення з іншого з подружжя компенсації 1/2 вартості спільного сумісного майна.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович