ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23087/19	Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/984/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 

головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
за участі секретаря —Боднар Р.В.
та сторін —представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Жеребецької І.О.; представника ОСОБА_2 адвоката Дяків О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23087/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року, ухваленого суддею Снігурським В.В., повний текст рішення складено 31 серпня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації за поліпшення майна, 

В С Т А Н О В И В:

       у вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, шляхом відступлення від засад рівності часток подружжя та визнати за нею право власності по 2/3 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки на території Цебрівської сільської ради, площами 0,084 га та 0,223 га, згідно державних актів на землю ЯЕ № 123690 та ЯЕ123689; скасувати договір купівлі - продажу транспортного засобу Шевроле Авео, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 за № 6141/2018/1183018 від 09.11.2018 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати право власності на 2/3 частини вказаного транспортного засобу.
       В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що зазначене майно було придбано у шлюбі. Однак 09.11.2018 р. відповідач без її згоди незаконно відчужив автомобіль «Шевроле Авео» та перереєстрував на свою сестру - відповідачку ОСОБА_3 . Враховуючи те, що на її утриманні перебуває двоє дітей, а дочка ОСОБА_4 має інвалідність, просила відступити від засад рівності часток подружжя, визнавши за нею право власності на вище згадане майно по 2/3 частки.
       13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації за поліпшення майна.
       В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що під час перебування у шлюбу вони проживали у житловій квартирі АДРЕСА_2 , де за рахунок спільних коштів провели капітальний ремонт: провели заміну дерев`яних вікон на пластикові — 6500 грн, балкону — 8300 грн, 2 шт міжкімнатних — 7500 грн і вхідних дверей- 5600 грн, провели утеплення підлоги на кухні - 6200грн, придбали побутову техніку: кухонний комбайн PHILIPS -3500 грн, комп`ютер марки ASUS -10200 грн, холодильник SNAIGE -6400 грн, пилосос миючий марки ZELMER — 4790 грн, телевізор марки SAMSUNG — 3600 грн та меблі на загальну суму 115140 грн: кухонний гарнітур — 9800 грн, вітальню- 13850 грн, спальню — 15400 грн. Загальна вартість вкладених коштів становить 115140 грн, а половина — 57570 грн, які просить стягнути в користь позивачки.
       Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково.
       Визнано недійсним договір № 6141/2018/1183018 від 9 листопада 2018 року купівлі-продажу автомобіля “Шевроле Авео”, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля “Шевроле Авео”, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 48 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,084 га, згідно державного акту на землю ЯЕ № 123690 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,223 га, згідно державного акту на землю ЯЕ123689.
       В решті позовних вимог відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1167 грн. 80 коп. судових витрат, пропорційно до задоволених позовних вимог. 
       У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 57570 грн. компенсації за поліпшення майна- відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно та необґрунтовано оцінено зібрані докази у даному майновому спорі: безпідставно не прийнято до уваги факту збільшення вартості та площі житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки такі добудови є самовільними. Сторони у справі не заперечували факту самочинного будівництва, а саме добудови вищевказаного будинковолодіння у 2017/2018 роках. Саме дане будівництво будинку потребувало великих коштів, так як площа спільного будинку збільшилася до 112, 7 м. кв., що є більшою у півтора рази за первинну площу — 63,9 м.кв.
       При ухваленні рішення судом здійснено поділ вказаного будинковолодіння у рівних частинах загальною площею 48.8 м.кв., при тому, що фактична площа будинку складає 112,7 м. кв. Добудова будинку проведена за кошти від реалізованого транспортного засобу.
       При реєстрації договору купівлі-продажу транспортного засобу “Шевроле Авео” 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , Регіональним сервісним центром не вимагалася згода іншого із подружжя, тому ОСОБА_1 безперешкодно вчинив продаж легкового автомобіля в користь ОСОБА_3 , в іншому випадку договір купівлі-продажу транспортного засобу не відбувся би.
       Крім того, судом безпідставно визнано право власності на 1/2 частини за ОСОБА_2 на дві земельні ділянки, право власності на які не зареєстровано за ним, а тим більше позивачкою за первісним позовом не надано доказів про оцінку такої землі та не сплачено вартість судового збору, що є грубим порушенням цивільного судочинства.
       Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні зустрічного позову, обставини якого суд вважає недоведеними, оскільки було допитано трьох свідків, один з яких являється співвласником житлової квартири АДРЕСА_2 та підтвердив суду про факт капітального ремонту квартири колишнім подружжям та придбання побутової техніки, що являється невід`ємним поліпшенням житла та умов проживання на суму 115140 грн.
        ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що судом не враховано, що житловий будинок збільшив свою площу шляхом самочинної добудови. Оскільки, жодною зі сторін даної справи не заявлялося прохання до суду щодо визнання права власності на цю добудову та врахувати її при поділі. ОСОБА_1 хоча і подав “новий” технічний паспорт житлового будинку, однак жодним чином не вказав, що житловий будинок необхідно поділити із врахуванням вчиненої самочинної добудови. На даний час право власності даного житлового будинку зареєстровано на відповідача у встановленому законом порядку із загальною площею 48 кв м., а тому в суді відсутні підстави для збільшення площі будинку при його розподілі.
       Щодо земельної ділянки площею 0,223 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та земельної ділянки загальною площею 0,084 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Цебрівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, вважає, що право власності у них виникло на підставі рішення від 17 грудня 2010 року Зборівського районного суду Тернопільської області у справі № 2-1986/10. Саме на даній земельній ділянці розміщений житловий будинок, а тому у відповідності до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, розміщеного на земельній ділянці переходить право власності на земельну ділянку. Таким чином дане майно придбане в період перебування сторін у шлюбі, а тому підлягає поділу пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. 
       Сторона апелянта в суді першої інстанції посилалася на неможливість поділу цієї земельної ділянки у зв`язку із відсутністю реєстрації. Однак, ці доводи спростовуються позицією постанови ВС від 20.05. 2020 року справі № 911/1902/19.
       В своїй ж апеляційній скарзі апелянт вказує, що стороною позивача не подано оцінки цієї власності. Однак, як вбачається із матеріалів справи у сторони позивача при поданні позову взагалі були відсутні будь-які документи на це майно, а тому просила витребувати ці документи та вказувала на підстави чому самостійно їх отримати не може. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (п. 2 ст. 80 ЦПК). Судом жодним чином не було зобов`язано сплатити чи доплатити судовий збір сторону первісного позивача.
       Варто вказати, що документи, що стосуються даних земельних ділянок, сторона відповідача подала в момент, коли вже було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Вбачається маніпулювання стороною апелянта цими фактами, які нібито можуть поставити під сумнів винесене рішення.
       Щодо автомобіля Шевроле Авео, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , на придбання якого колишнім подружжям було взято кредит. Однак, на даний час ОСОБА_1 продовжує користуватися цим автомобілем, тоді, як майно формально вибуло з спільної сумісної власності подружжя.
       Фактично це був фіктивний правочин. Ціна даного авто явно не 20 000 грн, зміна користувача не відбулась. Дане авто було відчужене в період, коли вони перебували в процесі розлучення, але вже не вели жодного спільного господарства та не проживали разом.
       Щодо стягнення із неї на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 57570,00 грн. в якості компенсації за поліпшення майна, то варто звернути увагу на постанову Верховного Суду від 12.05.2019 року у справі № 243/5477/15-ц, згідно якої здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
       Ремонт у вищевказаній квартирі проводився ще до їхнього одруження її мамою, яка є співвласницею даної квартири з метою створення комфортних умов для нової сім`ї.
       Стосовно придбання побутової техніки, то стороною відповідача не надано жодних допустимих доказів щодо наявності в даній квартирі такого майна, точної марки такого майна, не вказано вірно вартість майна за яку воно придбане.         
       Щодо придбання меблів на фабриці «НОВА» за їх спільні кошти, а саме кухонного гарнітуру, вітальні, спальні, то теж не відповідає дійсності, оскільки ці меблі ніколи не купувались та вони відсутні у квартирі. 
       Також, відповідач у первинному позові, не вказує ні коли це «покращення» відбулося та не дає жодних належних та допустимих доказів щодо придбання певного майна чи його покращення. Свідки не могли вказати за чиї кошти придбане це все майно, адже із подружжям також і проживала мати ОСОБА_2 . В свою чергу, позивачем було надано копії кредитних договорів на придбання побутової техніки, які були оформлені на матір позивача.
       У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Жеребецька І.О. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній
       Представник ОСОБА_2 адвокат Дяків О.Я. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2003 року по 27 березня 2019 року (а.с.10,15).
       В шлюбі у сторін народилося двоє дочок: ОСОБА_5 — ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 — ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю (а.с.13,14).
       У 2008 році сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль «Шевроле Авео», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ринкова вартість якого на даний час становить 112510 грн (довідка про ринкову вартість, видана ФОП ОСОБА_7 , а.с. 27).
       Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України в Тернопільській області ОСОБА_1 , згідно договору купівлі - продажу № 6141/2018/1183018 від 09.11.2018 р. перереєстрував вказаний автомобіль в користь ОСОБА_3 (а. с.23). 
       Задовольняючи позовні вимоги щодо поділу вищевказаного автомобіля між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 відчужив автомобіль в користь своєї сестри ОСОБА_3 , яка не могла не знати, що дане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також те, що даний автомобіль був відчужений за згодою дружини в рахунок погашення заборгованості, оскільки це ніякими доказами не підтверджено.
       З таким висновком суду погоджується колегія суддів.
       Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. 
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
       Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
       У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
       Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
       Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 
       Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
       Отже, відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.
       За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
       Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.
       Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
       Враховуючи те, що предметом спору є легковий автомобіль Шевроле Авео, 2008 року випуску, ринковою вартістю 112510 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, тому потребував згоди позивача як другого із співвласників.
       Автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки він є неподільною річчю та не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, а жодна із сторін не внесла відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, частки подружжя в автомобілі є рівними, тому його необхідно залишити у спільній частковій власності сторін без його реального поділу.
       Встановивши, що зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України, визнавши при цьому по 1/2 ідеальної частки кожного з подружжя.
       Визначаючи право власності за ОСОБА_2 по 1/2 частки у спірному будинку та двох земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя.
       Однак з таким висновком суду не погоджується колегія, виходячи з наступних підстав.
       Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не вставлено законом.
       Згідно рішення Зборівського районного суду від 17 грудня 2010 року договір купівлі-продажу будинковолодіння в АДРЕСА_1 та земельних ділянок, які розташовані на території Цебрівської сільської ради, розмірами 0,084 га. та 0,223 га., згідно державних актів на землю серії ЯЕ № 123690 та серії ЯЕ № 123689, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 визнано дійсним. 
       Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 та земельних ділянок, які розташовані на території Цебрівської сільської ради, розмірами 0, 084 га та 0,223 га., згідно державних актів на землю серії ЯЕ № 123690 та серії ЯЕ №123689 (а.с.17,16). 
       Дане рішення набрало законної сили.         
       Ринкова вартість житлового будинку з надвірними будовами та спорудами становить 121 050 грн, загальною площею 48,8 кв м, а житловою — 37,3 кв м (а.с.270), що визнається сторонами.
       Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України — особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
       Згідно п. п. 23, 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
        ОСОБА_2 було відомо про те, що ОСОБА_1 є одноосібним власником будинку та двох земельних ділянок з дня прийняття судом рішення, однак його не оспорювала і не ставила питання про визнання за нею на 1/2 права власності на ці об`єкти, у строки визначені ст 257 ЦКУ, про що підтвердила в апеляційній інстанції її представник.
       Крім того, вище згадані спірні земельні ділянки не зареєстровані, державні акти на право власності чи інші правовстановлюючі документи відсутні (довідка Озернянської сільради № 3-390 від 22.07.2019 року, а. с.19).
       Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо придбання цих об`єктів(житлового будинку площею 48,8 кв м, двох земельних ділянок) за спільні кошти подружжя.
       Таким чином, колегія суддів, врахувавши зібрані по справі докази прийшла до переконання, що житловий будинок, загальною площею 48,8 кв м з надвірними будовами та спорудам, земельні ділянки розмірами 0.084 та 0,223 га, що розташовані на АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 і поділу, як об`єкти спільного майна подружжя, не підлягають. В зв`язку з цим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
       В апеляційній інстанції представник позивачки заявила, що її довірительку найбільше цікавило питання щодо залишення за нею автомобіля, а не будинку із земельними ділянками. 
       Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання житлового будинку з надвірними будовами та спорудами за вище згаданою адресою площею 112,7 кв м, як спільне майно подружжя, то суд першої інстанції вірно відмовив у задоволені вимог, оскільки площа будинку збільшена (сторони не заперечують) в результаті самочинного будівництва, не прийнятий в експлуатацію, відсутній правовстановлюючий документи на такий об`єкт, що визнається сторонами, а тому колегія суддів вважає, що він не підлягає поділу,
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Подаючи зустрічний позов ОСОБА_1 просив стягнути 57570 грн. з ОСОБА_2 компенсації за поліпшення майна, а саме за проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_2 , а також придбання побутової техніки та меблів для неї. 
       Співвласниками даної квартири є ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (свідоцтво про право власності на житло, а.с. 101).
       Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ним не надано доказів щодо збільшення вартості квартири, внаслідок проведених ремонтних робіт, часу проведення таких робіт.         Належним доказом в цьому випадку був би висновок експерта, який в матеріалах відсутній.
        Матеріали справи не містять доказів: товарних чеків, квитанцій, паспортів на побутову техніку, щодо придбання і наявності майна у зазначеній квартирі, а витяги з мережі Інтернет щодо роздрібних цін на побутову техніку не є належними та допустимими доказами щодо придбання саме спірного майна. 
       Вірним є висновок суду в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_2 щодо відступу від засад рівності часток подружжя та визнання за нею права власності не на 2/3, а на 1/2 частини спірного майна, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 постійно сплачував аліменти на дочок по 1/3 частки від усіх видів заробітку, а на даний час старша дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з батьком (позивачка не заперечує), а дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 навчається у спеціалізованій школі та перебуває на частковому державному утриманні, проживає із матір`ю, яка отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною з інвалідністю.
        ОСОБА_2 не надано доказів щодо недостатності розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дочок, знищення чи пошкодження майна ОСОБА_1 , а також те, що він не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав кошти на шкоду сім`ї (постанова ВС від 27.12.2019 року, справа №297/2837/17).
       Отже, рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині відступлення збільшення часток, поділу частини самочинного будівництва будинку, а також у відмові задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 - залишити без зміни.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення в частині визнання автомобіля спільним майном подружжя є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову — на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч.2 п.3 ст. 141 ЦПК України).
       Так, позов було пред`явлено на суму 155707 грн., а рішенням суду задоволено частково на суму 112510 грн., тобто на 72.26%. Враховуючи те, що ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатив 3596,8 грн. судового збору, тому йому підлягає до повернення 997, 75 грн. сплаченого судового збору, який слід стягнути з ОСОБА_2 . 
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 3 листопада 2020 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення в частині поділу автомобіля, яке переглядалось, тому виконання рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року в цій частині підлягає поновленню.
       
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
       
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будовами та спорудами, житловою площею 48,8 кв м ,що знаходиться АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/2 частину земельних ділянок площами 0,084 га та 0,223 га згідно державних актів на землю серія ЯЕ № 123690 та серія ЯЕ № 123689 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя — відмовити.
       В решті рішення Зборівського районного суду від 26 серпня 2020 року -залишити без зміни.
       Поновити дію рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 26 серпня 2020 року в частині автомобіля.
       Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючої АДРЕСА_3 , РНОПП НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 (проживаючого АДРЕСА_4 , РНОПП НОМЕР_3 ) 997,75 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак