КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №756/2708/17                                                                      головуючий у суді І інстанції: Шевчук А.В. 
провадження №22-ц/824/13714/2020                                            головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
01 грудня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Мельника Я.С., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України, директора Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України Максименка Сергія Дмитровича про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Інституту психології імені Г. С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України (далі - Інститут психології імені Г. С. Костюка НАПН України), директора Інституту психології імені Г. С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України Максименка С.Д. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала в Інституті психології імені Г. С. Костюка НАПН України на посаді наукового співробітника на 0,5 ставки у лабораторії вікової психофізіології.
Зазначала, що 12 січня 2016 року від адміністрації Інституту психологіїімені Г. С. Костюка НАПН України їй надійшло два попередження про внесення змін в структуру та до штатного розпису та розписка, які остання відмовилася отримувати, оскільки вказані попередження та розписка були без печатки, не підписані директором та не пройшли відповідної реєстрації.
З 13 січня 2016 року до 21 січня 2016 року вона перебувала на лікарняному. На її звернення від 15 березня 2016 року вона отримала відповідь від 23 березня 2016 року з пропозицією з`явитись до відділу кадрів для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.
Вказувала, що після неодноразових спроб, лише 02 лютого 2017 року вона отримала трудову книжку та витяг з наказу від 23 лютого 2016 року № 8-К про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України  у зв`язку зі скороченням. При цьому, з наказом про звільнення її не ознайомлювали, обхідного листа не вручали, не повернули особисті речі та особисту оргтехніку.
Стверджувала, що розгляду подання власника у її присутності не було. Також ні Профком Первинної профспілкової організації Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України, членом якого вона була до 16 лютого 2016 року, ні об`єднана профспілка працівників, аспірантів, докторантів «Захист», членом якої вона була з 17 лютого 2016 року не давали згоду на її звільнення.
Посилалася на те, що дії адміністрації інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України, де вона пропрацювала понад 22 роки, завдали їй значної моральної шкоди. Зазначала, що залишилася без засобів до існування, не могла працевлаштуватися ні самостійно, ні через центр зайнятості, втратила самоповагу, повагу чоловіка та оточення, змушена була значно змінити свій спосіб життя, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя.
Уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд: зобов`язати директора Інститут психології імені Г.С. Костюка НАПН України Максименка С. Д. поновити її на посаді; стягнути з Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України на відшкодування моральної шкоди 10000 грн; покласти на директора Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України Максименка С.Д обов`язок покрити шкоду, заподіяну Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України, директора Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України Максименка Сергія Дмитровича про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
Не погодившись із вказаним судовим ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позову, оскільки Інститутом видано наказ №81-ОСН від 30 грудня 2015 року та наказ №82-ОСН від 30 грудня 2015 року на підставі листа Національної академії педагогічних наук України від 29 грудня 2015 року. Проте, вказаний лист не дає жодних вказівок щодо змін в організації виробництва і праці, а, отже, такі дії керівництва Інституту робилися незаконно на власний розсуд. Позивач зазначає, що потреба у скороченні ОСОБА_1 була відсутня. Це підтверджує, в тому числі, і табель обліку використаного робочого часу лабораторії вікової психофізіології за лютий - березень 2016 року. Посилання суду першої інстанції на те, що 03 липня 2015 року позивача було атестовано лише на один рік є некоректним, оскільки термін атестації не є критерієм для визначення переважного права на залишення на роботі. При цьому, позивач в період атестації перебувала на лікарняному. Судом першої інстанції стверджується, що 29 лютого 2016 року позивач не з`явилася за трудовою книжкою та нею не надано письмової заяви про направлення її на поштою. Однак, жодний нормативний акт не передбачає письмового звернення працівника для відправки трудової книжки. В той же, час позивач зверталася до адміністрації з вимогою надання їй трудової книжки. Позивач також зазначає, що наявність невирішених непорозумінь, як вказує суд першої інстанції, щодо передачі печатки та правовстановлюючих документів, не може бути доказом відсутності діючої профспілки, оскільки з членів профспілки регулярно стягувалися внески через бухгалтерію. Керівництво установи не зверталося до профспілки за наданням згоди на звільнення позивача. Крім того, 27 січня 2016 року за участі ОСОБА_1 , як члена профкому, було проведено засідання щодо підготовки до звітно-виборних зборів, про що свідчить витяг з протоколу № 2 від 27 січня 2016 року.
Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПУ України 19 грудня 2019 року подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що в апеляційній скарзі наведені неправдиві відомості, які підлягають спростуванню. Зокрема, лист Національної академії педагогічних наук України від 29 грудня 2015 року чітко і беззаперечно вказує на зменшення фінансування. Також, позивач вказує на некоректність посилання на термін атестації при звільненні. Однак, проходження атестації на один рік свідчить про низький рівень кваліфікації працівника, у порівнянні з іншими співробітниками, а, відтак, і про відсутність переважного права залишення на роботі. Відповідач зазначає, що вини Інституту у затримці видачі трудової книжки позивачу немає, що детально розглядалось у суді першої інстанції. Крім того, судом першої інстанції детально вивчено питання щодо можливості розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виробного органу профспілкової організації.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д.Д., Воробйової І.А., Коломієць Г.В., Лідовця Р.А., Черняк Ю.В.від 23 вересня 2020 року, скасовано постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 у лютому 2016 року отримала компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 32 календарних днів та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, отже, її твердження про те, що про звільнення їй стало відомо лише 09 березня 2016 року та про продовження виконання трудових обов`язків у березні 2016 року спростовані довідкою Управління ПФ України в Оболонському районі м. Києва про нараховану заробітну плату та довідкою про доходи. На момент звільнення ОСОБА_1 в Інституті психології імені Костюка НАПН України не було діючої у встановленому Законом порядку первинної профспілкової організації, відтак, погодження звільнення позивача із профспілковою організацією не вимагалося.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду втримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
При цьому КЗпП України визначає можливість працівнику оскарження наказу про його звільнення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Разом з тим, відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.
Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14 вказав, що аналіз частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.
В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».
Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Вказані правові висновки викладено Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.
Відповідно до трудової книжки від 15 червня 1991року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 13 січня 2003 року була зарахована на посаду молодшого наукового співробітника лабораторії вікової фізіології та шкільної гігієни Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України згідно з наказом від 09 січня 2003 року № 2/к (том 1, а. с. 30-32).
05 січня 2015 року ОСОБА_1 переведена на посаду наукового співробітника лабораторії вікової психофізіології Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України згідно з наказом № 74-к (том 1, а. с. 30-32).
30 грудня 2015 року Інститутом психології імені Г. С. Костюка НАПН України видано наказ № 81-ОСН про внесення змін до штатного розпису Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України шляхом скорочення штатної чисельності працівників установи та об`єднання лабораторій. Цим же наказом встановлено перелік посад які скорочуються (том 1, а. с. 64).
30 грудня 2015 року Інститутом психології імені Г. С. Костюка НАПН України видано наказ № 82-ОСН про проведення змін у зв`язку зі скороченням фінансування на 2016 рік. На підставі наказу здійснювалось скорочення кількості складу працівників відповідно до обсягів видатків загального фонду бюджету та вносились зміни до структури Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України (том 1, а. с. 66).
Відповідно до акту від 30 грудня 2015 року за підписом працівників Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України - ОСОБА_2., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтверджено факт відмови наукового співробітника 0,5 ставки лабораторії вікової психофізіології ОСОБА_1 написати заяву про переведення на запропоновану посаду наукового співробітника на 0,25 ставки лабораторії на цій же посаді, а також відмови поставити свій підпис про ознайомлення з попередженням про внесення змін в структуру та до штатного розпису, про виключення посади (том 1, а. с. 87).
Проведення скорочення працівників відбулося на підставі листа Національної академії педагогічних наук України від 29 грудня 2015 року № 4-6/139/2 до Інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України щодо уточнення обсягів видатків загального фонду бюджету, а саме скорочення фінансування. Відповідно до кошторисів в порівнянні з 2015 роком кошти на поточні видатки у 2016 році були зменшені на 1 439,022 грн., кошти на оплату праці і нарахування на заробітну плату було зменшено на 1 275,700 грн.(том 1, а. с. 56-63).
29 лютого 2016 року наукового співробітника 0,5 ставки лабораторії вікової психофізіології ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі скороченням штату   на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (наказ інституту психології імені Г. С. Костюка НАПН України від 23 лютого 2016 року № 8-К) (том 1, а. с. 27).
Відповідно до журналу виходу на роботу працівників лабораторії вікової психофізіології за лютий та березень 2016 року та копії табелів обліку використаного робочого часу за період з 01 лютого по 29 лютого 2016 року та за період з 01 березня до 31 березня 2016 року ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року не табелювалась, оскільки на роботу не виходила (том 1,а. с. 88-94).
У лютому 2016 року ОСОБА_1 отримала компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 32 календарних днів та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, що передбачена статтею 44 КЗпП України та підтверджено довідкою Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва про нараховану заробітну плату а також довідкою про доходи (том 1, а. с. 24).
Встановлено, що з 01 січня 2016 року до 01 березня 2017 року в Інститут було прийнято працівників на наукові посади: головного наукового співробітника - 1 особа, провідного наукового співробітника - 5 осіб, старшого наукового співробітника - 3 особи; зовнішніх сумісників, які працюють на наукових посадах, - 14 осіб; внутрішніх сумісників, які працюють в різних підрозділах, - 10 осіб; працівників, які займають адміністративні посади та працюють за сумісництвом на наукових посадах - 5 осіб.
Також судом встановлено, що зазначені посади позивачу не пропонувалися, оскільки у позивача був відсутній відповідний кваліфікаційний рівень (науковий ступень), що підтверджується витягом з посадових інструкцій та кваліфікаційними вимогами до наукових співробітників та працівників, які займають адміністративні посади та працюють за сумісництвом на наукових посадах.
У матеріалах справи наявні документи, які свідчать про державну реєстрацію первинної профспілкової організації Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України, відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснено 01 березня 2002 року (том 1, а. с. 111).
Відповідно до наказу від 23 березня 2015 року № 15-К ОСОБА_8 , який був головою первинної профспілкової організації, 23 березня 2015 року був звільнений за власним бажанням (підстава - заява ОСОБА_8 ) (том 1, а. с. 108).
Згідно листа від 20 листопада 2020року Голови первинної профспілкової організації Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України, позиція первинної профспілкової організації Інституту психології імені Г.С. Костюка НАПН України полягає в наступному:
на сьогоднішній день, Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зважаючи на те, що однією із причин направлення справи на новий розгляд є питання стосовно профспілкової організації, вважаю за необхідне надати своє бачення та правову оцінку даної ситуації, як керівника профспілкової організації з 09.12.2016 р.
Згідно із статтею 431 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. На момент звільнення ОСОБА_1 в Інституті психології імені Г.С. Костюка НАПН України насправді не було діючої у встановленому законом порядку первинної профспілкової організації, що підтверджується наступним. Єдиним юридичним документом який підтверджує існування юридичною особи є Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У даному документі, окрім іншого, зазначається дата запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, дата видачі виписки після реєстрації змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також чітко зазначається особа яка має право вчиняти дії від юридичної особи, має право підпису. Згідно із Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 18.12.2012 р. єдиною особою яка мала законне право підпису був її керівник ОСОБА_8 . Він був звільнений 23 березня 2015 року за власним бажанням ( наказ №15-К від 23.03.2015 р.). З моменту звільнення ОСОБА_8 ним не здійснювались відрахування в первинну профспілкову організацію, тому його членство у даній організації автоматично припинилось. Згідно із Випискою окрім ОСОБА_8 ніхто не мав права підпису, а відтак і права вчиняти будь-які юридичні дії від імені профспілкової організації. У зв`язку з цим жодна особа не мала права здійснювати повноваження виконуючого обов`язки голови первинної профспілкової організації. У такому випадку, для подальшого існування діючої у встановленому законом порядку первинної профспілкової організації, для здійснення будь-яких подальших юридичних дій від імені юридичної особи (в тому числі і надання або ненадання згоди щодо звільнення працівників), необхідно було провести виборні збори, обрати нового керівника та офіційно зареєструвати дані зміни. Проте можу підтвердити, що цих дій вчинено не було, а тому здійснювати будь-яку діяльність профспілкова організація не мала права. Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 в Інституті психології імені Г.С. Костюка не було діючої у встановленому Законом порядку первинної профспілкової організації, а отже керівництвом Інституту було дотримано вимог чинного законодавства України під час звільнення ОСОБА_1 .
 Зважаючи на той факт, що профспілки самостійно організовують свою роботу і ніхто не має права втручатися в їх діяльність, вважаю абсолютно законним факт невтручання Інституту психології у діяльність або в цьому випадку бездіяльність профспілки. Також вважаю за необхідне підтвердити той факт, що профвнески стягуються із працівників та підставі їх особистої заяви про те, що вони виявили бажання сплачувати такі внески. Ніхто не може бути змушений написати таку заяву і в жодному випадку бухгалтерія не може здійснювати такі відрахування (або припинити здійснювати такі відрахування) на власний розсуд. Бухгалтерія взагалі не має права втручатися в роботу профспілок, а тому може навіть не знати що саме там відбувається і в який момент профспілка перестала бути діючою. Припинити відрахування профвнесків бухгалтерія має право також лише на підставі особистої заяви де працівник просить більше не утримувати з нього профвнески (або утримання припиняються автоматично у разі звільнення працівника). Якщо людина таку заяву не подавала, то бухгалтерія не мала законних підстав припинити здійснювати такі утримання. Тому вважаю що бухгалтерія діяла абсолютно законно.
Наступна Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, згідно якої керівником затверджено мене, ОСОБА_9 , була отримана лише 09.12.2016 року, майже через рік після звільнення позивача. Для цього були здійснені всі необхідні юридичні дії та повністю до держано вимог чинного законодавства. 
Таким чином, на момент звільнення ОСОБА_1 в Інституті психології імені Г.С. Костюка НАГІН України діючої у встановленому законом порядку первинної профспілкової організації не було, а отже вважаю,що звільнення ОСОБА_1 відбулось без порушень чинного чинного законодавтва України.(а.с.140-142 т.2)
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на момент звільнення позивача діючої у встановленому законом порядку первинної профспілкової організації не було в Інституті психології імені Г.С. Костюка НАГІН України.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не запропонували  іншої посади, чим порушили її трудові права, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки  позивачу була запропонована вакантна посада від якої вона відмовилась, про свідчать акти від 30 грудня 2015 року, щодо інших посад, які були вільні та вакантні в інституті, то кваліфікаційний рівень позивача не відповідав вимогам цих посад, а тому їх позивачу не пропонували.          
Доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено без погодження профспілкової організації, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки на момент звільнення профспілкова організація в інституті не існувала, що підтверджується листом від 20.11.2020 року Голови первинної профспілкової організації Інституту психології імені Г.С. Костюка Національної Академії педагогічних наук України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що  трудові права позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.  43 КЗпП України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «01» грудня 2020 року.
 
Головуючийсуддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Я.С. Мельник      	
 	О.І. Сліпченко