ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8755/20 Справа № 204/4744/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:
В липні 2019 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та вселення — задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у володінні та користуванні 1/2 частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у будинок по АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат 768 грн. 40 коп.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі. 
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року та рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року про забезпечення позову залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: А-1 - житлового будинку, шлакоблок, обкладений цеглою, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 61,6 кв.м.; та такі господарчі будівлі та споруди: Б – гараж, В – погріб з шийкою, Д,Є – сараї, Е- котельня, №1-7 – споруди, І – мостіння (а.с.9-12).
15 серпня 2018 року державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Крупською Л.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як спадкоємцям за законом, було видано свідоцтво про право спадщину за законом серії ННІ №600159 від 15.08.2019 року на 1/2 частку за кожним, після померлого ОСОБА_3 .. Спадщина, на яку в указаній частках видано це свідоцтво складається з: житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 31).
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №133918122 від 10.08.2018 року та № 134453442 від 15.08.2018 року, домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: 1/2 частина ОСОБА_2 та 1/2 частина ОСОБА_1 .. Право власності зареєстровано на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину (а.с. 32,46).
Отже, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в рівних частках за позивачем та відповідачем.
Згідно Акту про фактичне проживання від 26.12.2020 року, складеного головою квартального комітету № 49 ОСОБА_4 , членом квартального комітету № 49 ОСОБА_5 та сусідки ОСОБА_6 , в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_7 (донька відповідача), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід І групи, самостійно не пересувається, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онуки відповідача), разом з зазначеними особами також проживає ОСОБА_10 (зять відповідача). Також за вказаною адресою зареєстрована сестра відповідача – ОСОБА_11 , яка фактично проживає за іншою адресою (а.с. 34).
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Також судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 разом з її родиною не пускає позивача у домоволодіння АДРЕСА_1 , тобто перешкоджає йому користуватись належною йому на праві власності 1/2 частиною вказаного домоволодіння, у зв`язку з чим він не може там проживати.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.01.2020 року ОСОБА_2 звертався до чергової частини Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням, в якому просив вжити заходів до своїх родичів, зокрема ОСОБА_1 та її племінниці ОСОБА_7 , які не пускають його до належної йому частини будинку АДРЕСА_1 , та перешкоджають йому користуватись майном (матеріали ЖЄО № 1446 від 19.01.2020 року), що підтверджується Висновком ДОП Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 19 січня 2020 року (а.с. 76), а також відповіддю в.о. начальника Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області №45.6/867 від 06 лютого 2020 року (а.с. 75).
Отже, між ОСОБА_2 та відповідачем дійсно наявний конфлікт, вирішити який в позасудовому порядку не виявилось можливим.
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов`язання «інших осіб» не чинити перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, окрім ОСОБА_2 також і «його родини» - не підлягають задоволенню, оскільки позивач прохає суд вирішити питання про права та обов`язки осіб, коло яких не визначено та до участі у справі не залучено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідачем було порушено право позивача на користування належною йому на праві власності 1/2 частиною домоволодіння, яке підлягає судовому захисту та яке слід відновити.
Доводи апелянта про те, що копії документів, які позивач вважає письмовими доказами є неналежними і недостатніми для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки лише до компетенції суду першої інстанції належить встановлення достатності доказів для ухвалення рішення в даній справі. 
При цьому, апелянтом не надано будь-яких доказів про те, що надані відповідачем копії документів є підробленими або неналежними. 
       Між тим, згідно із ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. 
Твердження апелянта, що вона жодним чином не перешкоджає позивачу в користуванні його майном, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження зазначеному.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.  
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова