ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/641/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
за участю секретаря судового засідання Волкової К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (суддя Максименко Л.Я., повне судове рішення складено 30.06.2020) у справі №280/641/20 за позовом   ОСОБА_1  до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,- 

    в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
1) визнати протиправними дії Міністерства оборони України оформлені протоколом засідання комісії Міністерства оборони України №69 від 31 травня 2019 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності II групи, яка настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;
           2) зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням інвалідності II групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 “Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві” та статей 16 - 16-3 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у розмірі 300 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він проходив військову службу в Республіці Афганістан, де велися бойові дій, у зв`язку з чим отримав статус учасника бойових дій. 22.04.1997 комісією МСЕК позивачу встановлена III група інвалідності (причина – травма отримана в період проходження військової служби). У зв`язку з погіршенням здоров`я з 20.11.2018 позивачу встановлена довічно II група інвалідності (причина – травма отримана при проходженні військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, де велися бойові дії). У квітні 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, у вересні 2019 він отримав витяг з засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 31.05.2019 про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки група інвалідності позивачу була встановлена в 1997 році, а на той час не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Вказане рішення позивач вважає протиправним, оскільки друга група інвалідності позивачу була встановлена 20.11.2018, у зв`язку з чим відповідно до постанови КМУ №975 від 25.12.2013 він має право на призначення вищевказаної допомоги. З посиланням на практику Верховного Суду, позивач вказує, що право на отримання одноразової грошової допомоги, у розумінні Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей", не пов`язується з часом та місцем звільнення з військової служби, а пов`язується із фактом та часом встановлення інвалідності військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, що настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду фактично мотивовано відсутністю правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги. Такі висновки суд обґрунтував тим, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Встановивши те, що третю групу інвалідності позивачу встановлено 22.04.1997, тобто до набрання чинності Законом України №3597-IV від 04.04.2006 року, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, та до набрання чинності Законом України №328-V від 03.11.2006 року, якою статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено у новій редакції, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення та виплати позивачу ОГД у зв`язку зі встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.  При цьому, суд вказав на те, що оскільки позивачу не призначалась одноразова грошова допомога, то під час визначення наявності у позивача права її отримання слід виходити з первинного встановлення інвалідності в 1997 році, а встановлена ж в 2018 році позивачу друга група інвалідності є зміною групи інвалідності на більш високу. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку встановленням ІІ групи інвалідності. Скаржник вказує на те, що ІІ групи інвалідності йому встановлена з 20.11.2018, а тому в нього наявне право на отримання ОГД на підставі положень постанови КМУ №975 від 25.12.2013. Вказує, що згідно Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у війковому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 №975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці МСЕК. Зазначає, що право на отримання ОГД безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.  Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у судовому рішенні у справі №278/307/17, згідно якої у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання ОГД у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або ОГД. Скаржник вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позивачем ніяких коштів від відповідача протягом часу інвалідності не отримувалось, а тому, за позицією позивача, він має законне право на отримання даної виплати.  
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову строкову службу з 31 липня 1986 року по 11 квітня 1987 року, та згідно архівної довідки Центрального Архіву Російської Федерації  від 11.10.2002 брав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан.
Згідно виписки з акту освідування МСЕК до довідки ВТЕ-26 №    031734 ОСОБА_1 22.04.1997 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої у період проходження військової служби в ДРА. 
Згідно довідки та виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №    1022266 ОСОБА_1 при повторному огляді 20.11.2018 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої у період проходження військової служби в ДРА. 
З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, позивач звернувся до Запорізького обласного військового комісаріату із відповідною заявою та копіями необхідних документів.
31 травня 2019 року, відповідно до рішення Міністерства оборони України, оформленого пунктом 16 протоколу № 69 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги гр. ОСОБА_1 , якого звільнено зі строкової військової служби 12.05.1987 та 22.04.1997 визнано інвалідом IІI групи внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби.
Підставою для прийняття такого рішення відповідачем визначено те, що на час встановлення позивачу інвалідності в 1997 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаним позовом.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову у повному обсязі з огляду на таке.
Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням інвалідності II групи, що настала внаслідок травми, отриманої у період проходження військової служби та пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Як свідчать матеріали справи, первинно позивачу встановлена інвалідність ІІІ групи 22.04.1997 року, а при повторному огляді 20.11.2018 встановлено ІІ групу інвалідності.
Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з дати первинного встановлення інвалідності, тобто  22.04.1997 року.
З цих підстав суд правильно вказав на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги та обґрунтовано зазначив наступне.
Відповідно до ст..16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на 22.04.1997р.) військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
19.08.1992 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №488 "Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум" (втратила чинність на підставі постанови КМУ №975 від 25.12.2013).
Як передбачено пунктами 1, 2, 3, 6, 7 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України №488 від 19.08.1992 року, державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться установами Української державної страхової комерційної організації (Укрдержстраху) за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України (надалі страхувальники).
Страхові платежі з державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори (надалі застраховані), включаючи витрати установ Укрдержстраху на його проведення в розмірі 6 процентів загальної суми цих платежів, перераховуються страхувальниками на спеціальний рахунок правління Укрдержстраху.
Розмір щорічних страхових платежів установлюється правлінням Укрдержстраху за погодженням з страхувальниками.
Установи Укрдержстраху виплачують страхові суми: а) у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті; б) у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Виплата страхових сум, зазначених у підпунктах "а" і "б", у зв`язку за настанням страхової події провадиться за вирахуванням раніше виплачених страхових сум за цю ж саму страхову подію. При цьому страхова сума з даного виду страхування виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування збитків.
Законом України №328-V від 03.11.2006 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб", який набрав чинності з 01.01.2007 року, статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено у такій редакції:
"Виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори.
1. У разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення загиблого (померлого) за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
2. У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
3. У разі загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори або для проходження служби у військовому резерві, під час виконання ним обов`язків військової служби сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога в розмірі десятирічного грошового забезпечення загиблого (померлого) виходячи з окладу за військовим званням у запасі та максимального окладу за посадою, до якої він був приписаний в запасі, в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
4. У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту, який призваний на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, проходить службу у військовому резерві, під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження зазначених зборів, служби у військовому резерві або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення на умовах, визначених пунктом 3 цієї статті.
5. У разі загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби під час виконання ним обов`язків військової служби, сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога у розмірі десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
6. У разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.
7. У всіх випадках розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця не повинен бути меншим від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на час виплати цих сум.
8. Визначення ступеня втрати працездатності військовослужбовцем, військовозобов`язаним або резервістом у період проходження військової служби (зборів), служби у військовому резерві у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
9. Якщо військовослужбовці, військовозобов`язані або резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, проходять службу у військовому резерві, та члени їх сімей одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цією статтею, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат".
Таким чином, у зв`язку із змінами законодавства, замість обов`язкового державного страхування військовослужбовців, як механізму соціального захисту, передбачено виплату військовослужбовцям одноразової грошової допомоги, у разі настання випадків, передбачених ст..16 Закону.
У свою чергу, законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Закон № 2011-ХІІ доповнений статтею 16-3 згідно із Законом №5040-VI від 04.07.2012, який набрав чинності 01.01.2014.
Відповідно до ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Отже, внесенні до Закону № 2011-ХІІ передбачали виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності.
Аналогічне правове регулювання мало місце на час встановлення позивачу вищої групи інвалідності (20.11.2018р.), але ч.4 ст.16 Закону № 2011-ХІІ було доповнено абзацом другим згідно якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється (Закон № 1774-VIII від 06.12.2016).
Таким чином, оскільки законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги, про що зазначено вище, то у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або вищої групи інвалідності, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року (справа №278/307/17), постанові від 15 липня 2020 року (справа №240/10153/19).
Щодо застосування обмежувального строку (дворічний термін), який передбачено ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постанові від 09.11.2018 року у справі №759/5707/16-а , право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. 
У свою чергу, наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір одноразової грошової допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26.10.2018 року у справі №820/2504/18, від 09.11.2018 року у справі №759/5707/16-а, від 03.10.2018 року у справі №489/7860/14-а,
Отже, у разі якщо інвалідність особі вперше встановлена до 01.01.2014р., а зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності відбулись після січня   2014   року, то обмеження строком до таких правовідносин застосовуватися не може.
Положення Закону № 2011-ХІІ   (в редакції чинній на момент виникнення у позивача права на отримання допомоги, 22.04.1997р.) не містили часових обмежень на виплату компенсації, у вигляді страхових виплат, у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності.
При цьому положеннями Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, які діяли на час виникнення у позивача права на отримання допомоги, визначено право особи на отримання страхової суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), без будь-яких часових обмежень.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, які свідчать про те, що позивачу після звільнення з військової служби встановлено інвалідність, виникнення якої пов`язане з проходженням військової служби, та враховуючи вищенаведені висновки щодо застосування положень Закону № 2011-ХІІ, суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням відповідача щодо відсутності у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги з підстав того, що на час встановлення позивачу інвалідності в 1997 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Визначаючи спосіб порушеного права, суд апеляційної інстанції враховуючи дискреційні повноваження відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги та визначення розміру такої допомоги, враховуючи підстави, які визначені відповідачем для відмови позивачу у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, вважає, що належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності II групи, яка настала внаслідок травми, отриманої у період проходження військової служби та пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з урахуванням висновків суду.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року по справі №280/641/20 – скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
         Визнати  протиправним  рішення  Міністерства  оборони  України,  оформлене  протоколом засідання комісії Міністерства оборони України №69 від 31 травня 2019 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності II групи, яка настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
          Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи, яка настала внаслідок травми, отриманої у період проходження військової служби та пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з урахуванням висновків суду.
            В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 08.10.2020.
           Повне судове рішення складено 09.10.2020.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк