Ухвала
 
19 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 463/2816/19
провадження № 61-14659ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про демонтаж самовільного будівництва та відшкодування збитків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про демонтаж самовільного будівництва та відшкодування збитків 
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що сторони є співвласниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У листопаді 2017 року відповідач самовільно, без дозвільних документів та її згоди розпочав проведення на присадибній ділянці будівельних робіт, які полягають у прибудові до бокової стіни будинку приміщень. Вказані дії відповідача порушують її права та інтереси, призвели до пошкодження належних їй кімнат, що підтверджується висновком експерта від 24 жовтня 2018 року №11/10-18я, яким також встановлено, що вартість відновлювального ремонту квартири, необхідного для усунення слідів пошкодження, які виникли внаслідок здійсненого самочинного будівництва становить 48 316,00 грн.
Крім цього, здійсненим позивачем самочинним будівництвом порушено також її право на використання земельної ділянки, оскільки відповідачем зайнято частину земельної ділянки, відведеної для обслуговування житлового будинку.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за вказаним будинком шляхом демонтажу за рахунок відповідача самовільно збудованої ним прибудови до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді залізобетонної колони розмірами 0,28 м * 0,28 м; залізобетонної плити розмірами 9,40 м * 2,35 м, у частині, яка знаходиться над входом до будинку та виступає за стіни приміщення сіни, під літ. «а», та стіни житлового будинку та забудовану з/бетонну колону розмірами 0,28 м * 0,28 м; зверху по зовнішньому периметру з/бетонної плити вимурувані сім цегляних стовпів розміри 0,38 м * 0,38 м, на яких влаштований бетонний арматурний пояс; стягнути з відповідача на її користь 48 316,00 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної самочинним будівництвом.
 
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 29 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою за вказаною адресою шляхом демонтажу за рахунок ОСОБА_1 самовільно збудованої ним прибудови до житлового будинку за адресою:     АДРЕСА_1 у вигляді залізобетонної колони розмірами 0,28 м * 0,28 м; залізобетонної плити розмірами 9,40 м * 2,35 м, у частині, яка знаходиться над входом до будинку та виступає за стіни приміщення сіни, під літ. «а», та стіни житлового будинку та забудовану з/бетонну колону розмірами 0,28 м * 0,28 м; зверху по зовнішньому периметру з/бетонної плити вимурувані сім цегляних стовпів розмірами 0,38 м * 0,38 м, на яких влаштований бетонний арматурний пояс. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48 316,00 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної самочинним будівництвом.
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що проведені відповідачем без згоди позивача як співвласника будинку будівельні роботи призвели до пошкоджень у квартирі позивача, чим порушено право власності останньої як на частину будинку, так і на користування земельною ділянкою, а тому вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом демонтажу за рахунок відповідача самовільно збудованої ним прибудови до житлового будинку підлягають до задоволення.
01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Предметом спору у цій справі є вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а саме: демонтаж самовільного будівництва, та відшкодування збитків у розмірі 48 316,00 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн).
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір.
 
Верховний Суд не встановив наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про демонтаж самовільного будівництва та відшкодування збитків відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик