КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №757/49691/17                                                  Головуючий у І інстанції - Писанець В.А.  
апеляційне провадження №22-ц/824/7447/2020            Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
30 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної шкоди ,-
                                                   
                                                                  встановив:
   Позивач звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної казначейської служби України про стягнення на свою користь грошових коштів у розмірі 33 026,57 грн. матеріальної шкоди, а також 17 000,00 грн. моральної шкоди.

         Посилаючись на те, що заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти по Договору № 6271 про відкриття та обслуговування рахунку фізичної особи в іноземній валюті від 21 березня 2008 року у розмірі 10 048,58 дол. США, що еквівалентно 233 026,57 грн.

       ОСОБА_1 є вкладником публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», яке постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від того ж дня за № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», згідно з яким з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».
       У січні 2016 року позивачем отримано суму відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі гарантованої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто в сумі 200 000,00 грн., однак невиплаченою залишилась сума у розмірі 33 026,57 грн., яку він просить стягнути з Держави Україна в особі Національного банку України, Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Державної казначейської служби України.

        Позивач зазначає, що в зв`язку з втратою 33 026,57 грн., своєї заробітної плати, зазнав моральних страждань, які оцінює у розмірі 17 000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 грудня 2019 року позовну заяву залишено без задоволення.

       Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог,

      В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушенням норм матеріального права, оскільки суд не застосував ст.ст. 41, 43, 56 Конституції України, ст. 321 ЦК України, яка гарантує непорушність права власності та не застосував до винних осіб норми ст. 1173 ЦК України за рахунок держави, згідно ст. 56 Конституції України не відшкодував завдану шкоду.
А також судом порушено норми процесуального права, оскільки повний текст рішення складено з порушенням визначених ЦПК України строків.
    Також в рішенні суд зробив неправильні висновки, що позивач є власником депозитного вкладу та акцептованим кредитором банку, що спростовується у відзиві відповідача від 23 лютого 2018 року.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив, в якому просив рішення суд першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Відзив обґрунтовували тим, що порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється у черговості, визначеній у ст.52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного Банку. 

        Вказують, що Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано порядок  отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму. Так у разі ліквідації банку задоволення таких кредиторських вимог здійснюватиметься у черговості, визначеному ст.52 Закону за рахунок коштів одержаних від реалізації майна неплатоспроможного Банку.
Зазначають, що відповідно до норм ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяну майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особо, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. 
 Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

       Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

         Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
   Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
   Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір № 6271 від 21 березня 2008 року про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті у розмірі 10 048,58 дол. США.
Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти по Договору № 6271 про відкриття та обслуговування рахунку фізичної особи в іноземній валюті від 21 березня 2008 року у розмірі 10 048,58 дол. США, що еквівалентно 233 026,57 грн.

  На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від того ж дня за № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у  ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»», згідно з яким з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит».

  Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

  Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, ст.ст. 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні на два роки з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року включно.
       Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1703 від 01 вересня 2016 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Згідно з зазначеним рішенням всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, ст.ст. 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2 з 05 вересня 2016 року.
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

У  ч. 4  ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.
Відповідно до ч. 3  ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

 Разом з тим лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної  ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимоги кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 33 026,57 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що між позивачем та банком виникли договірні цивільно-правові відносини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 11, ст. ст. 509, 1058 ЦК України і відповідно до спеціального законодавства позивачу виплачено 200000 грн.

       Також суд вважав відсутні підстави згідно ст. ст. 1166. 1173 ЦК України для видшкодування шкоди позивачу, оскільки позивачем не надано доказів завдання йому шкоди при здійсненні управлінських повноважень НБУ та виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних оосіб, закрема, доказів того, що шкода позивачу заподіяна виключно у зв`язку із встановленням факту протиправності бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвелно до доведення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до неплатоспроможності та неможливоості повернення депозитних вкладів, доказів незаконності рішення, дії завдавача шкоди, а також наявності шкоди.

       Судом установлено, що позивач є акцептованим кредитором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі вказаного договору банківського вкладу і до моменту ліквідації банку відповідно до ст. 609 ЦК України зобов`язання за договором банківського вкладу не припиняються, а тому відсутні підстави стверджувати, що зобов`язання виникли з відшкодування шкоди.

       За таких обставин, вимоги позивача до НБУ, виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних оосіб про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності останніх за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України, є передчачсними, оскільки позивач є акцептованим кредитором  і факт неповернення банком йому депозитного вкладу за вказаним договором банківського вкладу на момент звернення до суду є припущенням.

       Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення прав позивача діями відповідачів, а отже позов не підлягає задоволенню у вз`язку з його безпідставністю та необгрунтованістю.

       Такий висновк суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

       Як правильно було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору № 6271 від 21 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виникли правовідносини з відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті у розмірі 10 048,58 дол. США, які виплачені не в повному розмірі, оскільки ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у встановленому законодавством порядку було віднесено до неплатоспроможних, відкликано банківську ліцензію розпочато процедуру і призначено уповноважену особу на ліквідацію Банку.

       Відповідно до ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.
 
       Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.
 
       На виконання норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач отримав грошові кошти в межах гарантованої суми видшкодування за його вкладом, що позивачем не заперечується.

       Порядок отримання вкладчиками коштів понад гарантовану суму здійснюється у черговості, визначений ст. 52 Закону за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.

            Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

       Відтак, у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, а даний закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

            Тобто, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись до правовідносин з ПАТ «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» лише в тій частині, що йому не суперечать. Виплата коштів з рахунку Позивача регулюється виключно положеннями спеціального нормативного акту - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

       Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовано порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму. Так, у разі ліквідації банку задоволення таких кредиторських вимог здійснюватиметься у черговості, визначеній у статті 52 Закону за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.

       Порядок ліквідації банків врегульований розділом VIII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно з ч. 4 ст. 45 якого протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

       Таким чином з виниклих правовідносин випливає, що сума заявлена позивачем до стягнення не є шкодою, а є понад гарантованою сумою  його банківського вкладу і питання її отримання врегульовано вказаним вище законодавством, в зв`язку з чим доводи апеляцийної скарги в цій частині щодо неправильного висновку суду про відмову в задоволенні позову є безпідставні. 

Обставини справи про те, що це є суми банківського вкладу встановлено заочним рішенням  Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2015 року , що набрало законної сили, і ці обставини відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України звільненні від доказування.
 
Також не приймаються судом до уваги и доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо порушення судом строкив виготовлення повного тексту  рішення суду, оскільки це не є підставою для скасування рішення суду.

       За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (як майнової, так і моральної) є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування, одночасно, майнової та моральної шкоди. Складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є:
- власне шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи;
- протиправне діяння особи, котра її завдала;
- причинний зв`язок між ними;
- вина заподіювача шкоди.
 
Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
 
Тож згідно із принципом змагальності сторін (ст.2 ЦПК України) необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.
 
       Оскільки заявлена до стягнення сума не є шкодою, а моральна шкода є вимогою  похідною, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди.        
       Інші аргументи апеляційноїскарги на законність та обґрунтованість рішення судупершої інстанціїне впливають, його висновків не спростовують.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).
       
  Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

      Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

     Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

      Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, - 

постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.  

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                 В.В. Гуль

      Судді                                                                   А.С. Сержанюк

                                                                                   Є.М. Суханова