ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 140/4379/20 пров. № А/857/12242/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,
позивач: ОСОБА_1 ,
представник відповідача: не з`явився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі № 140/4379/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
суддя в 1-й інстанції - Лозовський О.А.,
час ухвалення рішення - не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

                                           В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Національної поліції України, в якому просив: визнати противоправним та скасувати наказ Національної поліції України від 11.02.2020 №170 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців); поновити його на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з дня звільнення, а саме з 11.02.2020; перевести його на посаду головного спеціаліста в Управління дотримання прав людини Національної поліції України, або на іншу рівнозначну посаду головного спеціаліста в Національній поліції України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його право на проходження публічної служби з підстав порушення процедури звільнення працівника. Зокрема, зазначає, що роботодавцем порушено приписи п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» щодо обов`язкової пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби). Не дотримано також вимоги вказаного Закону щодо можливості звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або якщо він відмовляється від такого переведення. Вказує на те, що протягом двох місяців з дня повідомлення про майбутнє вивільнення, відповідачем не було запропоновано позивачу будь-якої вакантної посади. Також, при його звільненні не враховано положення ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Роботодавець надав перевагу одному працівникові над іншим, без будь-яких об`єктивних підстав. Позивач зазначає, що він має більші переваги та гарантії, визначені статтею 42 КЗпП України для залишення на роботі.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170 о/с «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Національної поліції України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, 10, код ЄДРПОУ 40108578) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 150 975 (сто п`ятдесят тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 25 987 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 58 копійок підлягає до негайного виконання.

Не погодившись з прийнятим рішенням Національна поліція України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Національна поліція України не мала можливості переведення позивача на іншу рівнозначну посаду, оскільки звільнення позивача не є поодиноким, дискримінаційним або вибірковим випадком, а є суттєвою реорганізацією відповідного Управління. Зазначає, що статтею 87 Закону «Про державну службу» визначено підстави та порядок припинення державної служби, а тому у спірних правовідносинах застосовується саме Закон України «Про державну службу», внаслідок чого усі посилання на Кодекс законів про працю є безпідставними. Також звертає увагу, що відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» державний службовець, якого звільнено на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Таким чином, у разі появи в Національній поліції України вакантної посади, що відповідає кваліфікації позивача, йому може бути запропоновано призначення на таку посаду. Законом не встановлено обов`язку пропонувати вивільненому працівнику у зв`язку зі скороченням штатів переведення на рівнозначну посаду. Відтак, Національною поліцією України було дотримано процедуру звільнення позивача через скорочення штатів, а тому дії апелянта відповідають вимогам законодавства.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від   07 серпня 2020 року в справі №140/4379/20 залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом голови Національної поліції України від 25.04.2018 №359 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав Національної поліції України з 25.04.2018.
Наказом Національної поліції України від 03.12.2019 №1255 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції України, серед яких і в Управлінні забезпечення прав людини, з якими позич був ознайомлений 11.12.2019 (а. с. 14-18, 19-20).
11.12.2019 державний службовець 8 рангу ОСОБА_1., головний спеціаліст відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі статті 8 Закону України «Про державну службу», попереджений про наступне вивільнення (а. с. 12).
28.12.2019 наказом голови Національної поліції України №1349 «Про внесення змін до структури Національної поліції» було створено Управління дотримання прав людини Національної поліції України замість Управління забезпечення прав людини.

Наказом голови Національної поліції України від 11.02.2020 №170 о/с ОСОБА_1 , державного службовця 8 рангу, головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) звільнено зі служби в поліції, відповідно до пункту першого частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державних службовців) (а. с. 13).
Вважаючи свої права порушеними, а звільнення незаконним, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки порушено процедуру звільнення позивача, відтак наказ відповідача 11.02.2020 №170 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади є протиправним та підлягає скасуванню, а позивача слід поновити на попередній посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12.02.2020. Щодо переведення на посаду головного спеціаліста в Управління дотримання прав людини Національної поліції України, або на іншу рівнозначну посаду головного спеціаліста в Національній поліції України, вказано на те, що призначення працівника на посаду є виключною прерогативою роботодавця (суб`єкта призначення), якого суд не може підміняти. 

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №889-VIII)  державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції, що діяла до 25.09.2019) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частина третя статті 87 Закону № 889-VIII визначає, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
При вирішенні даної справи також слід враховувати висновки Верховного Суду викладені ним у постанові від 10.10.2018 у справі №816/979/17, в яких зазначено, що враховуючи норми статті 5 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, за умови, що відсутня можливість пропозиції особі іншої рівноцінної посади державної служби або іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України.
Так, частиною 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (стаття 42 КЗпП України).
Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Отже, з зазначених норм Закону №889-VIII вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 цього Закону регулюється нормами Кодексу законів про працю України, а саме статтями 40 та 49-2 КЗпП України.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Таким чином, виходячи із тлумачення частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Зазначене відповідає правовій позиції викладені у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17 та від 28.02.2020 у справі №807/819/16.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав Національної поліції України з 25.04.2018 по 11.02.2020.
03.12.2019 наказом Національної поліції України №1255 був затверджений Перелік змін у штатах Національної поліції України, у тому числі щодо Управління забезпечення прав людини. Зокрема, згідно цього Переліку змін у штатах Національної поліції України, в Управлінні забезпечення прав людини скорочено 67 посад, включно з посадою головних спеціалістів, на якій перебував ОСОБА_1 ..
11.12.2019 позивача відповідно до абзацу 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України попереджено про те, що наказом Національної поліції України від 03.12.2019 №1255 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», посаду, яку ОСОБА_1 обіймав скорочено, та про можливе наступне припинення державної служби відповідно до пункту 1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 40 КЗпП України (а. с. 12).
Поряд з цим, встановлено та не заперечується сторонами у справі, що з моменту попередження про наступне вивільнення (11.12.2019) і по дату звільнення з державної служби (11.02.2019) відповідачем не пропонувалось позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме статті 49-2 КЗпП України, п. 1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Не заслуговують на увагу покликання відповідача на ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в частині не права, а можливості працедавця пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), оскільки така норма була відсутня в редакції Закону України «Про державну службу» на момент звільнення позивача 11.02.2020, а набрала чинності лише з 13.02.2020.
Також, відповідно до штату (витягу) апарату Національної поліції встановлено, що станом на 11.02.2020 в Національній поліції України існували вакантні посади головних спеціалістів, зокрема: у відділі уповноважених з контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності наявно 4 посади головного спеціаліста; в департаменті організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування - 2 посади; в департаменті кадрового забезпечення - 3 посади; в правовому департаменті - 2 посади; в департаменті інформаційно-аналітичної підтримки - 1 посада; в департаменті документального забезпечення - 3 посади.; у відділі моніторингу питань тендерної рівності та координації протидії домашньому насильству - 3 посади; у відділі організаційного забезпечення місць тимчасового тримання осіб - 1 посада (а.с. 160-163).

Крім цього, відповідачем не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.07.2018 у справі №816/1232/17.

У роз`ясненнях, наданих Національним агентством України з питань державної служби від 14.02.2028 №48-р/з вказано, що скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Згідно із частиною третьою зазначеної статті процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Про скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідацію або реорганізацію державного органу при відсутності обставин для зміни істотних умов державної служби, передбаченої статтею 43 Закону, - державний службовець має бути попереджений про наступне вивільнення відповідно до частини першої статті 87 Закону. При цьому такому державному службовцю за наявності вакантних посад у державному органі має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - інша робота (посада державної служби) у цьому державному органі.

Враховуючи встановленні обставини справи та вищенаведені законодавчі норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача, тому наказ відповідача 11.02.2020 №170 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення з посади є протиправним та підлягає скасуванню.
Зважаючи на встановлений під час розгляду справи факт незаконного звільнення позивача та норми статті 235 КЗпП України, позивача слід поновити на попередній посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Полтавській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з 12.02.2020.
Відносно вимог щодо переведення на посаду головного спеціаліста в Управління дотримання прав людини Національної поліції України, або на іншу рівнозначну посаду головного спеціаліста в Національній поліції України, слід зазначити, що відповідно до положень Закону України «Про державну службу» та КЗпП України вирішення питання про призначення працівника на посаду є повноваженнями роботодавця (суб`єкта призначення), якого суд не може підміняти, а відтак такі не підлягають задоволенню.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).
Згідно з ч.1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки Національної поліції України від 13.0,5.2020 №29/5-252 позивачу нарахована заробітна плата за грудень 2019 року - 33 645,16 грн., січень 2020 року - 18 330,00, всього - 51 975,16 грн, фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 42; середньоденна заробітна плата 1 237,50 грн. (а.с. 179).
Період вимушеного прогулу з 12.02.2020 (наступний день після звільнення) до 07.08.2020 (дата ухвалення рішення судом першої інстанції) становить 122 робочих дні.

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 150 975,00 грн. (122 робочих дні х 1 237,50 грн. середньоденна заробітна плата).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Отже, стягненню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.195, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -
                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі №140/4379/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
У зв`язку із проходженням підготовки в Національній школі суддів України члена колегії Хобор Р.Б. з 07.12.2020 по 11.12.2020 включно, повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року.