ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 639/3317/18
провадження № 51-4094км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря 
судового засідання                       ОСОБА_4 , 
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, постановлену у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, жителя того АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 16 квітня 2018 року за частиною 1 статті 185, частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 190, частиною 1 статті 70 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статті 75 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 14 січня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі частини 4 статті 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 16 квітня 2018 року більш суворим покаранням за цим вироком, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 цього Кодексу.
Згідно з вироком ОСОБА_6 26 жовтня 2017 року о 01 год перебував у якості пасажира автомобіля моделі «Лада» (держаний номерний знак « НОМЕР_1 »), яким керував раніше йому незнайомий водій служби таксі ОСОБА_7 . Вийшовши із автомобіля разом з водієм біля будинку №10 на вулиці Дудинської (Наріманова) у місті Харкові, повідомив останньому, що забув свої речі, та, отримавши дозвіл їх забрати, повернувся до салону авто, звідки повторно таємно викрав помічений ним раніше планшет «Asus Transformer PAD», моделі «TF103CG», який знаходився між переднім пасажирським та водійським сидіннями, розпорядившись ним у подальшому на власний розсуд. Такими діями потерпілому ОСОБА_7 було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 2450 грн.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із судовим рішеннямз підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор стверджує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, зокрема щодо  безпідставного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Так, на переконання скаржника, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_6 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, а періодичність їх вчинення свідчить про антисоціальну поведінку засудженого. При цьому при призначенні засудженому покарання суд необґрунтовано врахував  щире каяття ОСОБА_6 та визнання ним своєї вини.
Крім того, як стверджує прокурор, відшкодування засудженим спричиненої шкоди після висловлення потерпілим думки щодо необхідності призначення суворого покарання за вчинений ним злочин було викликано насамперед бажанням уникнути відповідальності. 
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду вимогам статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не відповідає, оскільки не містить належного обґрунтування прийнятого рішення.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні наполягав на задоволенні касаційної скарги, стверджував про незаконність ухвали апеляційного суду.  
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.   
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину та правильність кваліфікації його дій за частиною 2 статті 185 КК у поданій касаційній скарзіне оспорюються.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як зазначено в частині 2 статті 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й вмотивувати свої висновки по кожному з них.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор звернувся зі скаргою до суду апеляційної інстанції, в якій, у тому числі, стверджував про безпідставність ухваленого рішення у частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги прокурора вимог процесуального закону не дотримався, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, натомість дійшов помилкового висновку про правомірність застосування приписів статті 75 КК.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це  покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру скоєних дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Статтею 75 КК визначено, що в разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не  більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з  випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо призначеного засудженому покарання у межах санкції частини 2 статті 185 КК, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який на обліках у лікарів нарколога та психолога не перебуває, не одружений, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, врахувавши при цьому добровільне відшкодування засудженим шкоди, завданої злочином, підставою, яка згідно зі статтею 66 КК, пом`якшує покарання.
При цьому суд оцінив думку потерпілого, який на початку наполягав на призначенні ОСОБА_6 суворого покарання, однак у подальшому стверджував, що заподіяну шкоду засуджений йому відшкодував та попросив у нього вибачення. 
Однак, мотивуючи свою позицію щодо правомірності застосування статті 75 КК, апеляційний суд залишив поза увагою, що підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням фактично стали ті ж самі обставини, що були враховані місцевим судом при ухваленні рішення щодо виду та розміру призначеного покарання за частиною 2 статті 185 КК. Інших обставин, які би свідчили про можливість застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та виправлення засудженого без ізоляції від суспільства суди першої та апеляційної інстанцій не встановили.
Отже, висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до  засудженого статті 75 КК є необґрунтованим, його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.  
У контексті зазначеного Суд вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосовування закону України про кримінальну відповідальність на підставі частин 1, 2 статті 438 КПК, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати вищевикладене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі, належно оцінити всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає статті 370 цього Кодексу. 
За умови встановлення тих самих фактичних обставин справи, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі частини 4 статті 70 КК за сукупністю злочинів з випробуванням, слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити. 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3