Справа № 1328/8858/12                                Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/474/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.
за участі секретаря: Сеньків Х.І.
                      з участю: Луціва С.М., представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Ірокс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання правочину недійсним, -
ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 рокузаяву ОСОБА_3 задоволено частково.
Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ" Ірокс" , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19.08.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за нововиявленими обставинами.
Ухвалено нове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ" Ірокс", ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ,- відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року у даній справі, визнано недійсним з моменту укладення Додаток від 21 листопада 2007 року до Договору №15 від 08 грудня 2005 року.
У вказаному рішенні суд апеляційної інстанції встановив, що ним було укладено договір із ЗАТ «Ірокс» про пайову участь у будівництві житла від 28 листопада 2006 року №8, у відповідності до якого він став замовником квартири №60 , вартість якої ним була проплачена ще 13 березня 2007 року в повному обсязі в сумі 200 124 гривень.
Крім того, рішенням апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2010 року встановлено, що договір №8 про пайову участь у будівництві від 28 листопада 2006 року є цілісним, завершеним договором, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов.
Як встановив апеляційний суд у рішенні від 06 грудня 2013 року, Висновком №569 будівельно-технічної експертизи від 17 серпня 2010 року встановлено, що квартира №60 , яка зазначена в договорі про пайову участь №8 від 28 листопада 2006 року стала квартирою №59 .
Вносячи 21 листопада 2007 року зміни до договору про пайову участь у будівництві житла №15 від 08 грудня 2005 року, укладеного між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_1 , було зазначено номер квартири №59 (замість квартири №62 ), яку повинна була отримати ОСОБА_1 , а це фактично була квартира №60 , на яку ЗАТ «Ірокс» було укладено договір з ОСОБА_3 , у відповідності до умов якого останнім виконано всі свої зобов`язання, а тому такими умисними змінами безпосередньо порушено його законні права, які підлягають захисту.
При цьому, як зазначив суд, позивач при наявності договору, і виконаних ним зобов`язань передбачених даним договором, залишився без квартири.
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2009 року і ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року яким визнано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та на підставі якого нею проведено державну реєстрацію права власності.
Тому помилковим слід вважати висновок суду, покладений в основу оскаржуваного рішення, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 була власником спірної квартири, з посиланням на витяг про реєстрацію права власності від 2009 року.
Він виконав свої грошові зобов`язання за договором про пайову участь у будівництві житла, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на квартиру №60 , яка є тим самим об`єктом нерухомості, що й квартира №59 , або набуття майнових прав на цей об`єкт.
Як встановлено судом, рішенням №1227 від 31 грудня 2009 року «Про погодження акта готовності об`єкта до експлуатації- багатоквартирного житлового будинку з прибудовою на АДРЕСА_1 », погоджено акт готовності об`єкта до експлуатації - багатоквартирного житлового будинку з прибудовою на АДРЕСА_1 , який збудувало ЗАТ «Ірокс».
У той же час він позбавлений можливості завершити процедуру набуття спірної квартири у власність, оскільки, право власності на таку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі оспорюваного договору.
Він не є стороною, оспорюваного договору дарування, однак за цим договором відчужено квартиру, майнові права на яку належали йому, то він, відповідно до статей 15,16,215 ЦК України, має право оспорювати зазначений договір дарування в судовому порядку, оскільки такий стосується його прав та інтересів.
Безпідставним є посилання суду на неможливість одночасного застосування ст.216 та 338 ЦК України, про якій вказувалось в первинній заяві. При обранні способу захисту у даній справі, після роз`єднання позовних вимог про визнання договорів недійсними (предмет спору у даній справі) та визнання права власності та витребування майна (справа №466/1874/13-ц) позивач такі правові підстави позову в уточненнях та поясненнях наданих у даній справі внаслідок роз`єднання його первинних вимог, не зазначав.
Просить рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 19 серпня 2009 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під №1622 від 19 серпня 2009 року.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 423 ЦПК України за нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення, постанови або ухвали, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили.
Однією з підстав перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, що передбачено ч. 2 п. 3 ст. 423 ЦПК України.
Як вбачається з  рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в процесі розгляду вказаного цивільного спору суд виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського райсуду м. Львова 25 червня 2009 року, яке набрало законної сили.
Відтак, вона вправі була розпорядитись своїм майном та з врахуванням вимог ст.ст. 319,321 ЦК України відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування, що був укладений між нею та ОСОБА_4 19 серпня 2009 р.
Оскільки рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25 червня 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ »Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення, квартиру АДРЕСА_1  , що стало підставою для ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , на даний час скасоване Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про перегляд судового рішення від 23 вересня 2013 року за нововиявленими обставинами.
На виконання вимог ч. 5 ст. 423 ЦПК України, при перегляді судового рішення за нововиявленими   обставинами, суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Так, в ході розгляду справи було встановлено, що 28 листопада 2006 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ «Ірокс» було укладено договір № 8 пайової участі у будівництві житла, за умовами якого він вніс кошти на фінансування будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . 
14 березня 2007р. ЗАТ «Ірокс» передало ОСОБА_3 вказану квартиру згідно акту прийому-передачі.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 серпня 2010 р., проведеної в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ЗАТ" Ірокс" про визнання права власності на спірне житло, двокімнатна квартира № 60 на другому житловому поверсі, згідно договору від 28 листопада 2006 р., на даний час стала двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . 
Даним висновком встановлено, що внаслідок влаштування магазину в колишньому цокольному поверсі (на даний час першому поверсі) змінилась нумерація квартир та поверховість будови.
Статтею 328 ЦК України врегульовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Як вбачається з умов договору, укладеного між позивачем та ЗАТ" Ірокс" за № 8 від 28 листопада 2006 р., замовник приймав участь у будівництві 63-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та фінансував будівництво двохкімнатної квартири № 60 ,що розташована на 2-му житловому поверсі , загальною площею 63 кв.м.
Крім того, за умовами договору підрядник брав на себе зобов"язання передати замовнику згідно акту прийому-передачі квартиру та сприяти у оформленні документів. 
Станом на 2007 рік будинок АДРЕСА_1 не було здано в експлуатацію. Сам по собі акт приймання-передачі житла не є правовстановлюючим документом, що   стверджує право власності на квартиру позивача.
Відтак, безпідставними, на думку суду є покликання ОСОБА_3 на ту обставину, що після підписання акту приймання-передачі від 14 березня 2007 р. він став власником   спірної квартири.
Також встановлено, що грошові кошти в сумі 200 124 гривень, що були сплачені ОСОБА_3 як часткову оплату вартості квартири АДРЕСА_2 були йому повернуті ще у квітні 2009 року поштовим переказом.
У зв`язку з неотриманням ОСОБА_3 грошових коштів та спливом трьохрічного терміну зберігання дані кошти були перераховані ЗАТ «Ірокс» на банківський рахунок ОСОБА_3 . 
Також встановлено, що 08 грудня 2005 р. між ЗАТ „ Ірокс" та ОСОБА_1 було укладено договір № 15 про участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 із замовленням та безпосереднім фінансуванням останньою будівництва двокімнатної квартири № 62 на четвертому поверсі, вартістю 225 792 грн. 
19 грудня 2006 р. до вказаного договору було внесено зміни, відповідно до яких вартість двокімнатної квартири складала 232 823 грн. 
В подальшому, на підставі змін до договору, внесених 21 листопада 2007 р. було змінено квартиру, яку мала отримати ОСОБА_1 із зазначенням номера житла - № 59 . 
21 листопада 2008 р. між сторонами договору було підписано акт приймання - передачі житла.
Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25 червня 2009 р., за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
В подальшому, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року було визнано частково недійсним договір № 15 про участь у будівництві від 08 грудня 2005 р., укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ» Ірокс», в частині внесення змін до договору від 21 листопада 2007 року, згідно яких було замінено квартиру № 62 на квартиру № 59 , з моменту внесення таких змін. 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року було скасоване рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25 червня2009 р. про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Між тим, 19 серпня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Костишин Б.Т. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
На момент укладення вказаної угоди ОСОБА_1 була власником спірного житла, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копія якого міститься в матеріалах справи.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих або витребуваних судом.
Як вбачається із тексту уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 56-57), так і письмових пояснень по справі ( т. 1 а.с. 123-125 ) , поданих позивачем, останнім не наведено правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, стороною якого ОСОБА_3 не був.
Так, ставлячи в прохальній частині позовної заяви вимогу про визнання недійсним договору дарування спірного житла, позивач у мотивувальній його частині зазначає про вимоги ч. 3 ст. 388 ЦК України. 
Зокрема, що він як власник майно має право витребувати його від добросовісного набувача, так як майно набуте в особи, яка не мала права на його відчуження. Проте одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є неможливим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.
Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.
В даному випадку, на момент укладення договору дарування ОСОБА_1 була власником відчужуваного майна, волевиявлення свого не заперечує, оспорюваний договір був нотаріально посвідчений, сам позивач не є власником спірного нерухомого майна оскільки, не оплатив за нього коштів, відтак необґрунтованими є посилання ОСОБА_3 на те, що його права, саме як власника спірного нерухомого майна, чи інші майнові права, є порушеними.
Враховуючи вище наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Приколота Т.І.

Шандра М.М.