ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 р.	Справа № 520/10957/18	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., повний текст складено 11.03.20 року) по справі № 520/10957/18
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України ,        Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова ,        Командування Медичних Сил Збройних Сил України ,        12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України      третя особа:         Міністерство оборони України 
          про визнання протиправними дій та бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив:
щодо Військово-лікарської комісії Північного регіону (далі – ВЛК Північного регіону, 12-а ВЛК, відповідач 1):
- визнати протиправним та скасувати рішення від 05.05.2018  329 щодо відсутності компетенції і підстав для розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.04.2018 про перегляд постанови госпітальної військово-лікарської комісії (далі - ГВЛК) від 14.02.2013  315 про ступень придатності позивача до військової служби (далі - заява-1) у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення);
- визнати протиправними дії щодо повернення заяви-1 у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення, без її розгляду Немишлянському районному військовому комісаріату м. Харкова та зобов`язати Військово-лікарську комісію Північного регіону утриматися від вчинення дій щодо повернення даної заяви без її розгляду;
- встановити наявність компетенції (повноважень) ВЛК Північного регіону щодо розгляду нею заяви-1 у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення;
-  визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду заяви-1 у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення, та зобов`язати розглянути, задовольнити заяву-1;
щодо Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (далі – ЦВЛК, відповідач 2):
- визнати протиправним та скасувати рішення від 31.07.2018  3423 щодо неможливості вирішення без порушення чинного законодавства України питань по суті заяв позивача від 24.07.2018 (далі - заява-2) та від 26.07.2018 (далі - заява-3) стосовно перегляду постанови ГВЛК від 14.02.2013  315, вжити заходів щодо поновлення порушених прав позивача Військово-лікарською комісією Північного регіону, яка перебуває у прямому підпорядкуванні ЦВЛК; 
- визнати протиправною бездіяльність щодо:
нездійснення нею своїх повноважень згідно Положення щодо проведення медичного огляду позивача, здійснення керування ВЛК Північного регіону стосовно забезпечення прав та законних інтересів позивача на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  315; 
неповернення позивачу копії медичної картки стаціонарного хворого  4577, яка була надана позивачем до заяви- 2 та зобов`язати повернути позивачу копію  медичної картки; 
ненадання відповіді на заяву позивача від 31.07.2018 щодо забезпечення його права на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  315 у порядку, визначеному п.3.13 розділу II Положення та укладання контракту на військову службу (далі - заява-4), та зобов`язати розглянути заяву-4; 
щодо Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова (далі – військовий комісаріат, відповідач 3):
- визнати протиправною бездіяльність, що зазначено у листі 21.05.2018  3/1008 щодо невиконання ним законних дій по забезпеченню прав та законних інтересів ОСОБА_1 щодо перегляду постанови ГВЛК від 14.02.2013  315 у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення, та зобов`язати невідкладно направити ВЛК Північного регіону для розгляду заяву-1; 
щодо Головного військово-медичного управління Збройних Сил України (далі – ГВМУ ЗС України, відповідач 4):
- визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у реєстрації телефонного звернення ОСОБА_1 від 26.06.2018 та зобов`язати зареєструвати це звернення та надати на нього відповідь; 
- стягнути з Головного військово-медичного управління Збройних Сил України кошти в сумі 536 112 грн на відшкодування шкоди, заподіяної позивачу його протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю.
щодо ВЛК Північного регіону, ЦВЛК, військового комісаріату, ГВМУ ЗС України: 
- поновити право ОСОБА_1 на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  315, що встановлено у термін 5 років після звільнення до остаточного вирішення цього питання у порядку п. 3.13 розділу II даного Положення;
- стягнути з ВЛК Північного регіону, ЦВЛК, військового комісаріату кошти у розмірі  2 144 448,00 грн та 536 112,00 грн, з ГВМУ ЗС України – у розмірі 536 112,00 грн на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю відповідачів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військово-лікарської комісії Північного регіону, що зазначені у його вих. від 05.05.2018  329 щодо повернення заяви від 24.04.2018 у порядку, визначеному п. 3.13 розділу II Положення без її розгляду Немишлянському районному військовому комісаріату м. Харкова.
Зобов`язано 12 регіональну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України вчинити дії, передбачені п. 3.13 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.04.2018, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позов, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повного встановлення обставин справи та оцінці доказів , наявних в справі.
В обґрунтування апелянт зазначив, що судом першої інстанції  не враховано, що:
- 12 регіональна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України (колишня ВЛК Північного регіону, далі – 12 ВЛК), ЦВЛК перешкоджали його праву на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  № 315 за його заявою від 24.04.2018; заява від 31.07.2018 не була розглянута відповідачем;
- військовий комісаріат протиправно відмовився проводити медичний огляд ОСОБА_1 під час подання заяви від 02.01.2018 (на час, коли медичний діагноз, згідно якого він був визнаний непридатним до військової служби, не підтвердився дослідженнями стану його  здоров`я у лютому-березні 2014 року та у січні 2018 року);  фактично змусив позивача звернутися до нього з заявою від 24.04.2018  у зв`язку з його відмовою проводити медичний огляд за раніше поданими заявами  та прийняттям рішення про припинення листування з цього питання;
- вважає, що через незаконні дії  і рішення 12 ЦВЛК сплив  5-річний строк права на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315 . Не поновлення цього строку  позбавляє позивача права на поновлення на військовій службі.
Також зазначає про безпідставне врахування судом першої інстанції  рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2013 по справі  820/8037/13-а, оскільки останнє не має преюдиціального значення для даної справи ( 520/10957/18).
Апелянт в апеляційній скарзі просить постановити окрему ухвалу  в порядку ч.ч. 8, 9 ст. 249 КАС України стосовно допущення судом першої інстанції порушень, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 366, 375 КК України, та направити її прокурору для реагування в порядку ст. 214 КПК України. 
Крім того, апелянт зазначив, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить обґрунтувань відхилення або врахування кожного доказу, доданого до позову, судом не враховано висновки Верховного Суду  від 27.11.2019 по справі  750/6330/17, крім того в апеляційній скарзі позивачем викладено заперечення на процесуальні рішення суду першої інстанції під час розгляду справи, а саме:  усні рішення щодо допущення до участі у справі представника відповідачів та третьої особи; протокольні ухвали про повернення без розгляду,  відповіді позивача на відзив,  заяв про уточнення позовних вимог, про прийняття до розгляду відзиву відповідача 1, поданого з порушенням КАС України, про закінчення підготовчого провадження; ухвали суду про вирішення питання відводу головуючому,  про розгляд справи в порядку письмового провадження, про відмову у задоволенні заяви про залучення третьої особи.    
Немишлянський районний військовий комісаріат м. Харкова  (далі – відповідач 3)  надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України (далі – відповідач 4, ЦВЛК Міністерства оборони України) надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
29.09.2020 сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. 
Від позивача надійшла до суду заява про відкладення розгляду справи, призначеної на 29.09.2020 з підстав  не вирішення судом заяви про відвід колегії суддів від 25.09.2020.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2020  визнано заявлений відвід необґрунтованим та передано заяву про відвід для вирішення іншим складом суду.
28.09.2020 протоколом автоматизованого розподілу визначено склад суду: головуючий суддя Сіренко О.І., судді Калиновський В. А., Кононенко З. О.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: головуючого судді Русанової В.Б., суддів: Жилигія С. П., Перцової Т. С.
Отже, зазначені позивачем обставини щодо відкладення судового розгляду справи є необґрунтованими та такими, що перешкоджають розгляду справи, інших поважних причин неявки до суду не зазначено, а тому підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
Щодо клопотання позивача від 07.07.2020 про визнання поважними причини пропуску строку на подання доповнення до апеляційної скарги на рішення суду від 11.03.2020, колегія суддів зазначає, що судом прийнято до розгляду доповнення до апеляційної скарги без поновлення строків, оскільки відповідно до Прикінцевих положень КАС України на час подання до суду клопотання про продовження строку на подання доповнень до апеляційної скарги, строк  не сплив.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (зі змінами) "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID - 19" з 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року на всій території України установлено карантин.
Згідно з п. 3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи письмових пояснень позивача  від 07.07.2020 підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою госпітальної військово-лікарської комісії терапевтичного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" Міністерства оборони України від 19.02.2013 встановлено непридатність позивача до військової служби з виключенням з військового обліку, про що відображено у свідоцтві про хворобу від 19.02.2013  (т5 а.с.58).
Із свідоцтва про хворобу вбачається, що огляд позивача проводився 14.02.2013.
Колегія суддів зазначає, що позивач в позові та апеляційній скарзі посилається на наявність постанови від 14.02.2013 № 13, проте остання прийнято 19.02.2013.
Позивача звільнено з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я), виключено із списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України і направлено для зарахування на військовий облік до Фрунзенського районного військового комісаріату м.Харкова, про що складено накази 33 від 22.03.2013, 98 від 06.08.2013.
У 2018 році позивач неодноразово звертався до Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова з заявами (від 02.01.2018, 25.01.2018) про ініціювання заходів щодо прийняття його на військову службу за контрактом, проведення його медичного огляду ВЛК для встановлення ступеню придатності; перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  315 ( т. 1 а.с. 51- 54, 63-65).
24.04.2018 позивачем подано заяву до Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова про ініціювання заходів щодо проведення його медичного огляду ВЛК для встановлення ступеню придатності до військової служби на цей час та надання відповідного направлення; за позитивними результатами (висновками) медичного огляду, взяти позивача на військовий облік військовозобов`язаного та зарахувати до запасу ЗСУ; ініціювати подальше проведення заходів щодо прийняття позивача на військову службу за контрактом (т. 1 а.с. 71 -72).
За результатом розгляду заяви позивача 03.05.2018 військовий комісаріат підготував направлення на ВЛК військової частини НОМЕР_1 та запропонував особисто прибути для його отримання до  Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова (т. 1 а.с. 73, 74).
02.05.2018 військовим комісаріатом направлено до ВЛК Північного регіону документи ОСОБА_1 по заяві від 24.04.2018 стосовно незгоди з постановою ЦВЛК від 19.02.2013 213/5 про непридатність до військової служби та перегляд постанови ВЛК, встановлення дійсного ступеню придатності до військової служби на цей час (т. 1 а.с. 73).   
05.05.2018 ВЛК Північного регіону  повідомило військовий комісаріат, що згідно п. 2.4.5, глави 2 розділу І "Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України", затвердженого наказом МО України від 14.08.2008  402 (зі змінами), постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК. Додатково повідомлено, що відповідь на питання, викладені в заяві ОСОБА_1 , вже розглянуті судом (постанова Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2013 по справі 820/8037/13-а, яка набрала законної сили) (т. 1 а.с. 78). 
24.07.2018, 26.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ЦВЛК Міністерства оборони України із заявами щодо прийняття рішення про проведення його медичного огляду госпітальною ВЛК з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби та поновлення його права на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013  315 про ступень його придатності до військової служби та укладення контракту на військову службу (т. 1 а.с. 80-91).
31.07.2018 позивач звернувся до ЦВЛК із заявою, в якій зазначав що 24.07.2018 та 26.07.2018 звертався щодо прийняття рішення про проведення його медичного огляду госпітальною ВЛК з метою встановлення ступеню придатності до проходження військової служби та поновлення його права на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315 про ступінь його придатності до військової служби та укладення контракту на військову службу, відповідь не отримав, а тому просив надати відповідь на ці заяви. 
ЦВЛК Міністерства оборони України повідомила позивача про розгляд його заяв від 24.07.2018, 26.07.2018, зазначивши, що питання правомірності вказаної постанови вже вирішено в 2013 році в судовому порядку по справі  820/8037/2013. Також зазначено, що якщо медичні показники та стан здоров`я позивача зазнали істотних змін у позитивному напрямку, то позивач може у передбаченому законодавством порядку (п.3.3 Розділу 3 Положення) звернутися до ВЛК військового комісаріату для проведення військово-лікарської експертизи стану здоров`я позивача в облікових цілях для постановлення на військовий облік, та в разі її проведення і незгоди вже з новими висновками - оскаржити їх у передбаченому законодавством порядку чи звернутися до суду про перегляд існуючих рішень за нововиявленими обставинами, що підтверджується листом-роз`ясненням від 31.07.2018 № 3423 (т. 1 а.с. 93-98).
Позивач, не погодившись із рішеннями та діями відповідачів,  звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 12-а ВЛК не надано відповідного узгодження, передбаченого п. 3.13 глави 3 розділу ІІ Положення, для проходження позивачем огляду ВЛК госпіталю, чим порушено процедуру перегляду постанови Центральної військово-лікарської комісії МО України від 19.02.2013 №213/5.
При цьому, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав 12-у ВЛК вчинити дії, передбачені п. 3.13 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.04.2018, з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутніх в діях відповідачів порушень законодавства та прав позивача, а отже і відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до п. "б" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби.
На виконання ч.10 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" наказом Міністра оборони України  затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України 402 від 14.08.2008 (далі – Положення 402).
Відповідно до п.1.1 розділу І Положення  402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Згідно п. 2.1 розділу І Положення  402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Відповідно до п. 2.2 розділу І Положення  402 штатні ВЛК є військово-медичними установами, до них належать, зокрема Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону.
Згідно п. 2.3.3 розділу І Положення  402 на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема прийняття та перегляд постанов ВЛК про ступінь придатності колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення із Збройних Сил України.
Відповідно до п. 2.3.4 розділу І Положення  402 ЦВЛК має право, зокрема розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК Збройних Сил України; надавати роз`яснення щодо формулювання постанов ВЛК (ЛЛК).
Згідно п.п. 2.4.2, 2.4.3 розділу І Положення  402 начальник ВЛК регіону безпосередньо підпорядковується начальнику ЦВЛК. ВЛК регіону з питань військово-лікарської експертизи підпорядковуються усі позаштатні ВЛК регіону, де обстежуються, лікуються і проходять медичний огляд військовослужбовці.
За рішенням ЦВЛК на ВЛК регіону покладається розгляд, контроль, затвердження постанов позаштатних постійно діючих ВЛК, організованих при військових частинах, які дислокуються на території регіону, незалежно від підпорядкування.
Відповідно до п. 2.4.5 розділу І Положення  402 ВЛК регіону має право, зокрема приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. Постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК.
Згідно п. 2.4.6 розділу І Положення  402 рішенням штатної ВЛК може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд.
Відповідно до п.п. 2.6.1, 2.10.2 розділу І Положення  402 до позаштатних постійно діючих ВЛК належать, зокрема ВЛК військових комісаріатів. Роз`яснення ВЛК регіону з питань військово-лікарської експертизи є обов`язковими для виконання ВЛК військового комісаріату. ВЛК військового комісаріату має право приймати постанови відповідно до цього Положення.
Відповідно до п. 3.13 розділу ІІ Положення  402 громадяни, які звільнені з військової служби у запас або у відставку без проведення медичного огляду ВЛК або не згодні з постановою ВЛК про ступінь придатності до військової служби на період фактичного звільнення та ставлять питання про перегляд цієї постанови, оглядаються ВЛК госпіталів за узгодженням зі штатною ВЛК регіону за направленням військового комісара.
Цей медичний огляд проводиться незалежно від причини звільнення, але не пізніше ніж через п`ять років після звільнення.
У разі коли після звільнення пройшло більше п`яти років, медичний огляд ВЛК проводиться в облікових цілях із визначенням ступеня придатності до військової служби на теперішній час, при цьому причинний зв`язок захворювання, наслідків травми не встановлюється.
У спірних та складних випадках право на винесення остаточного рішення залишається за ЦВЛК.
Військовий комісаріат направляє в регіональну штатну ВЛК, на території якої проживає заявник, його заяву, медичні документи, які є в заявника або одержані військовим комісаріатом із цивільних (військових) лікувальних закладів, військовий квиток.
На офіцерів запасу та у відставці подається особова справа, а на звільнених з військової служби з психічними розладами - висновок спеціалізованого лікувального закладу про зміну або зняття раніше встановленого діагнозу, на підставі якого вони були ВЛК визнані непридатними (обмежено придатними) до військової служби. Штатна ВЛК за необхідності додатково запитує та спільно з головними (провідними) медичними фахівцями військово-медичних клінічних центрів вивчає всі медичні та інші документи, які характеризують стан здоров`я заявника у період проходження ним військової служби та після звільнення. Якщо при цьому буде встановлено, що є підстави задовольнити прохання заявника, штатна ВЛК через військового комісара направляє його на огляд ВЛК військового комісаріату, гарнізонною або госпітальною ВЛК (за рішенням штатної ВЛК) з метою визначення придатності до військової служби на теперішній час. Результати огляду колишнього військовослужбовця оформляються довідкою ВЛК або свідоцтвом про хворобу. Чотири примірники свідоцтва про хворобу (довідки ВЛК) направляються в штатну ВЛК. Після розгляду всіх документів штатна ВЛК подає у ЦВЛК свідоцтво про хворобу (довідку ВЛК) в трьох примірниках, на офіцерів запасу та у відставці - особову (на пенсіонерів Міністерства оборони України - і пенсійну) справу, історії хвороби за період служби і після звільнення з військової служби, медичну книжку, медичну картку амбулаторного хворого або докладні витяги з них, акти огляду МСЕК та інші необхідні документи з обґрунтуванням думки з цього питання для прийняття остаточної постанови, у тому числі про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва).
Щодо  вимог апелянта, заявлених до військового комісаріату м. Харкова.
Судовим розглядом встановлено, що позивач 24.04.2018 звертався до військового комісаріату з заявою про ініціювання заходів щодо проведення його медичного огляду ВЛК для встановлення ступеню придатності до військової служби на цей час та надання відповідного направлення; за позитивними результатами (висновками) медичного огляду, взяти позивача на військовий облік військовозобов`язаного та зарахувати до запасу ЗСУ; ініціювати подальше проведення заходів щодо прийняття позивача на військову службу за контрактом (т. 1 а.с. 71 -72).
Звернення позивача розглянуто військовим комісаріатом, 24.04.2018 підготовлено направлення на ВЛК військової частини НОМЕР_1 , також направлено на адресу Військово-лікарської комісії Північного регіону за вих.№ №63/дск від 02.05.2018 документи ОСОБА_1 по заяві від 24.04.2018 стосовно незгоди з постановою Центральної військово-лікарської комісії МО України від 19.02.2013 №213/5  (т. 1 а.с. 73, 74).
Колегія суддів зазначає, що вказані обставини свідчать, про вчинення комісаріатом дій  у відповідності до п. 3.13 розділу II Положення  402, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність  бездіяльності  щодо невиконання дій по забезпеченню прав та законних інтересів позивача щодо перегляду постанови ГВЛК від 19.02.2013 №  315.
Доводи апелянта про порушення військовим комісаріатом порядку добору та прийняття громадян на військову службу за контрактом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначене питання не було предметом позову.
Також колегія суддів зазначає, що позивача визнано непридатним до військової служби постановою ГВЛК від 19.02.2013  № 315, правомірність якої встановлено в судовому порядку.
Доводи апелянта про те, що військовий комісаріат фактично змусив позивача звернутися до нього з заявою від 24.04.2018 про перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315 у зв`язку з його відмовою проводити медичний огляд за попередніми заявами та прийняттям рішення про припинення листування з цього питання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки предметом позову не були правовідносини між позивачем та відповідачем по раніше поданим заявам.
Щодо  вимог апелянта, заявлених до ВЛК Північного регіону.
Судовим розглядом встановлено, що Військово-лікарською комісією Північного регіону з посиланням п. 2.4.5 глави 2 розділу І Положення повідомлено комісаріат про те, що постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК. Додатково повідомлено, що відповіді на питання, викладені в заяві ОСОБА_1 , вже розглянуті судом (постанова Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2013 по справі №820/8037/13-а, яка набрала законної сили), про свідчить лист військово-лікарської комісією Північного регіону від 05.05.2018 (т. 1 а.с. 77-78). 
Враховуючи, що відповідного узгодження, передбаченого пунктом 3.13 глави 3 розділу ІІ Положення, для проходження позивачем огляду ВЛК госпіталю, не надано, чим порушено процедуру перегляду постанови Центральної військово-лікарської комісії МО України від 19.02.2013 №213/5, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про неправомірність повернення Військово-лікарською комісії Північного регіону,  за вих. від 05.05.2018 № 329 заяви позивача від 24.04.2018 без її розгляду Немишлянському районному військовому комісаріату м. Харкова.
Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача повноважень переглядати постанову ГВЛК від 19.02.2013  № 315 є помилковими, оскільки п. 2.4.5 розділу І Положення  402, постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК.
Щодо  вимог апелянта до ЦВЛК Міністерства оборони України.
Судовим розглядом встановлено, що  ЦВЛК Міністерства оборони України повідомило позивача, що питання правомірності вказаної постанови вже вирішено в 2013 році в судовому порядку по справі  820/8037/2013. Також зазначено, що якщо медичні показники та стан здоров`я позивача зазнали істотних змін у позитивному напрямку, то позивач може у передбаченому законодавством порядку (п.3.3 Розділу 3 Положення) звернутися до ВЛК військового комісаріату для проведення військово-лікарської експертизи стану здоров`я позивача в облікових цілях для постановляння на військовий облік, та в разі її проведення і незгоди вже з новими висновками - оскаржити їх у передбаченому законодавством порядку чи звернутися до суду про перегляд існуючих рішень за нововиявленими обставинами, що підтверджується листом-роз`ясненням від 31.07.2018 № 3423 (т. 1 а.с. 93-98).
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції на звернення позивача від 24.07.2018 та 26.07.2018 відповідачем надано роз`яснення від 31.07.2018 № 3423, яке  не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст.2 КАС України у контексті спірних правовідносин.
Відповідно до п. 2.3.3 глави 2 розділу І Положення  402 на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема, розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи.
Як встановлено судовим розглядом, 24.07.2018, 26.07.2018, 31.07.2018 позивач звертався до ЦВЛК з заявами щодо перегляду постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315 про ступінь придатності позивача до військової служби та укладення контракту на військову службу.
Заяви позивача від 24.07.2018, 26.07.2018 розглянуті ЦВЛК, що підтверджується листом-роз`ясненням від 31.07.2018 № 3423.
Зі змісту заяви від 31.07.2018 вбачається, що вона подана позивачем у зв`язку з неотриманням відповіді відповідача за результатами розгляду попередніх заяв (від 24.07.2018, 26.07.2018), а отже фактично за своєю суттю не є окремим зверненням.
Враховуючи, що звернення  позивача від 24.07.2018, 26.07.2018 розглянуті ЦВЛК, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви від 31.07.2018.   
Крім того,  п. 3.13 розділу ІІ Положення  402 передбачено певну процедуру перегляду постанови ВЛК про ступінь придатності до військової служби, яка включає попередні дії ВЛК регіону.
Судовим розглядом встановлено, що ВЛК Північного регіону не дотримано п. 3.13 розділу ІІ Положення  402, а саме не узгоджено огляд  позивача ВЛК госпіталю, що передує перегляду ЦВЛК постанови про придатність до військової служби, що свідчить про неможливість здійснення ЦВЛК перегляду постанови у відповідності до вимог законодавства та відсутність підстави вважати, що у межах спірних правовідносин ЦВЛК не дотримано вимог закону.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Доводи апелянта щодо протиправної бездіяльності ЦВЛК Міністерства оборони України при неповерненні позивачу копії медичної картки стаціонарного хворого  4577, наданої до заяви від 24.07.2018, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такий обов`язок законодавчо відсутній, а отже відсутні правові підстави визнати зазначені дії неправомірними , що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Щодо вимог апелянта до ГВМУ ЗС України.
Доводи апеляційної скарги щодо невірного встановлення судом обставин справи та не врахування доказів при вирішенні питання про бездіяльність ГВМУ ЗС України щодо відмови у реєстрації телефонного звернення позивача від 26.06.2018 та зобов`язання його зареєструвати та надати на нього відповідь, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. 
Згідно ч.ч. 1, 2 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Наявними в справі доказами не підтверджено здійснення позивачем звернення до ГВМУ ЗС України засобами телефонного зв`язку 26.06.2018.
В якості доказу позивач посилається на відеозапис з мережі Інтернет, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що зазначений доказ  не є належним доказом фіксування телефонного звернення позивача 26.08.2018, оскільки не містить інформації про особу, якій здійснювався дзвінок та за яким телефонним номером. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.
Щодо вимог апелянта про стягнення з відповідачів моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України  особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Колегія суддів зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22.12.2018 у справі №826/23650/15, від 27.11. 2019 у справі №288/1631/14-а, від 27.05.2020 по справі № 818/1434/17, від 24.06.2020 по справі №9901/845/18.
Позивач, заявляючи вимогу про стягнення з військово -лікарської комісії Північного регіону кошти в сумі 2 144 448 грн. на відшкодування моральної шкоди  не навів міркувань, з яких він виходив при визначені такого розміру шкоди, не надав доказів в підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні,  якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача.
Отже, судом першої інстанції правомірно відмовлено в цій частині позовних вимог.
Щодо стягнення моральної шкоди з інших відповідачів, колегія суддів зазначає, що судом не встановлено протиправності дій, бездіяльності, рішень військового комісаріату, ЦВЛК,  ГВМУ ЗС України, порушень прав позивача, у зв`язку з чим  відсутні підстави для задоволення прозову  в цій частині.
Доводи апелянта про не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 27.11.2019 по справі № 750/6330/17 колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.
Верховний Суд, приймаючи вищезазначену постанову, зазначив, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 гривень позивач пов`язує з не розглядом його клопотань від 23.03.2017 та від 03.05.2017, за якими рішення міська рада прийняла лише внаслідок його звернення до суду про визнання такої бездіяльності протиправною. Окрім того, позивач зазначав, що тривала боротьба на захист своїх прав виснажує його, викликає у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності народних обранців громади, що створює додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались.
Колегія суддів зазначає, що наведені висновки зроблені Верховним Судом з урахуванням обставин, що виникли саме в межах  справи № 750/6330/17. 
Доводи апелянта про те, що 12 регіональна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України, Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України перешкоджали праву позивача на перегляд постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315 за його заявою від 24.04.2018 не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході судового розгляду справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.
Щодо доводів апелянта про не врахування судом першої інстанції, що за фактом фальсифікації підстав звільнення позивача у 2013 році було відкрито кримінальні провадження № 42015220750000204 від 16.04.2015, № 42015110350000123 від 02.06.2015, законність чи незаконність його звільнення в 2012 році не впливає на його право перегляду постанови ГВЛК від 14.02.2013 № 315, колегія суддів зазначає, що факт наявності порушених кримінальних проваджень  не є належним доказом порушень відповідачами прав позивача.
Щодо доводів апелянта про те, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить обґрунтувань відхилення або врахування кожного доказу, доданого до позову, судова колегія зазначає наступне.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Разом з тим, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29)
Отже, зазначені апелянтом обставини, не свідчать про порушення судом норм процесуального права при складанні судового рішення.
Також колегія суддів зазначає, що  вимога апелянта про винесення апеляційним судом окремої ухвали згідно ст.249 КАС України не підлягає задоволенню.
Апелянт зазначає в апеляційній скарзі  про допущення судом першої інстанції порушень, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 366, 375 КК України, що є підставою для постановлення окремої ухвали  в порядку ч.ч. 8, 9 ст. 249 КАС України  та направлення її прокурору для реагування в порядку ст. 214 КПК України. 
Відповідно до ч.ч.8,9 ст.249 КАС України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Аналіз положень наведеної ст.249 КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
За наслідками апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд не вбачає передбачених статтею 249 КАС України підстав для постановлення окремої ухвали.
Стосовно викладених в апеляційній скарзі заперечень на процесуальні рішення суду першої інстанції щодо:- допущення до участі у справі представника відповідачів та третьої особи;-  повернення без розгляду відповіді позивача на відзив, заяв про уточнення позовних вимог; - прийняття до розгляду відзиву відповідача 1, який подано з порушенням КАС України; - закінчення підготовчого провадження; - необґрунтованості заявленого позивачем відводу та про відмову у задоволенні заяв про відвід суддів;- розгляду справи в порядку письмового провадження; - відмови у задоволенні заяви про залучення третьої особи колегія суддів зазначає наступне.    
Щодо доводів апелянта про розгляд справи за участю представника відповідача-4 Новикова О. А., представника відповідача-3 Нікіпєлової Є. М., представника третьої особи Москова М. В., оскільки їх довіреності не оформлені відповідно до ст. 59 КАС України, а саме засвідчені не нотаріально, а іншими фізичними особами, повноваження яких судом не встановлювались, а довіреність Москова М. В. засвідчена ним. 
Колегія суддів, дослідивши довіреності зазначених представників, зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Статтею 59 КАС України визначено документи, що підтверджують повноваження представників.
Згідно з ч.8 ст. 59 КАС України у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідності заяви, скарги, клопотання.
Таким чином, сторона у справі має право на звернення до суду із апеляційною скаргою через представника лише на підставі документу, що посвідчує його повноваження у визначеному законом порядку. 
Згідно з ч. 3 ст. 59 КАС України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
З матеріалів справи слідує, що Головним військово-медичним управлінням  Збройних Сил України до суду першої інстанції надано оригінал довіреності, згідно якої начальником Головного військово-медичного управління – начальником  медичної служби Збройних Сил України генералом-майором медичної служби Хоменко І. П. уповноважено Новикова О. А.  представляти інтереси Головного військово-медичного управління ( т. 8 а. с. 52).
Згідно копії довіреності, виданої Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України  Полтораком С. Т., Москова М. В. уповноважено представляти інтереси Міністра (Міністерства) оборони України. Копія довіреності засвідчена Московим М. В., що передбачено в довіреності, а саме право на засвідчення своїм підписом копії довіреностей та інших документів, які створені в Міністерстві  оборони України (т. 9 а.с. 125).
Згідно копії довіреності, якою уповноважено ОСОБА_2 бути представником Немишлянського районного військового комісаріату м. Харкова, слідує, що довіреність видана Немишлянським районним військовим комісаріатом м. Харкова в особі військового комісара Ковалевського В. П., яким і засвідчена її копія (т. 5 а. с. 3).
Специфіка представництва за довіреністю в адміністративному судочинстві зумовлена його публічно-правовим та офіційним характером і визначена відповідними нормами КАС України.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 59 КАС України  відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді.  Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо зазначення у змісті довіреності посилання на уповноваження представника на засвідчення копій документів, у тому числі й довіреності, а також щодо подання таких копій до будь-якого підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, державних органів, суду.
У разі коли до адміністративного суду звертається представник юридичної особи, закон не встановлює обов`язок засвідчення копій довіреності на представництво нотаріусом або ж безпосередньо керівником юридичної особи, що видав довіреність.
Така правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 826/5500/18, в якій зазначено, що трактування положень ст. 59 КАС України у протилежному аспекті, є неправомірним обмеженням права на доступ до правосуддя. Наведене випливає і з практичної реалізації нотаріального посвідчення копій довіреності та (або) посвідчення копій довіреності керівником юридичної особи, що її видав, пов`язаної із настанням збитків матеріального характеру, часовими затратами та ін. Таке неправомірне обмеження права на доступ до суду є надмірним формалізмом.
Під час вирішення питання відповідності копії документа, що підтверджує повноваження представника юридичної особи, вимогам ст. 59 КАС України, зокрема при визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку, слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Отже, проведення судових засідань за участю зазначених представників не призвело до невірного вирішення справи.
Щодо заперечень на протокольні ухвали про повернення без розгляду відповіді позивача на відзиви, заяви про уточнення позовних вимог.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті зазначених ухвал, порушено ч. 9 ст. 44 КАС України та помилково визначено право позивача подавати до суду документи лише з доказами надсилання їх копій відповідачам.
Відповідно до ч. 9 ст. 44 КАС України учасник справи звільняється від обов`язку надсилати іншим учасникам справи або подавати до суду копії документів відповідно до кількості учасників справи, якщо він подає документи до суду в електронній формі. У такому разі копії відповідних документів іншим учасникам справи направляє суд. Якщо обсяг документів є надмірним, суд направляє учасникам справи тільки копії процесуальних документів та повідомлення про можливість ознайомитися з іншими матеріалами в приміщенні суду або через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Колегія суддів, враховуючи вищенаведене, зазначає, що згідно ч. 9 ст. 44 КАС України позивач звільнений від обов`язку надсилати іншим учасникам справи  або подавати до суду копії документів, оскільки ним подано до суду документи в електронній формі.
Отже, заперечення апелянта на зазначені протокольні ухвали суду першої інстанції є обґрунтованими, однак не впливають на правильність висновків суду при ухваленні рішення по суті.
Щодо прийняття судом до розгляду відзиву відповідача 1,  поданого з порушенням КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Апелянт зазначає, що відзив подано 12-ю регіональною військово-лікарською комісією в якості відповідача 1, проте заміна неналежного відповідача по справі  з військово-лікарської комісії  Північного регіону на 12-у регіональну ВЛК  відбулась лише 12.11.2019. Крім того,  відзив підписаний   ОСОБА_3 , який не уповноважений представляти інтереси Головного військово-медичного управління Збройних Сил України. 
З матеріалів справи слідує, що 08.11.2019 12-ю регіональною військово-лікарською комісією в якості відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, який підписаний т.в.о. начальника 12 Регіональної військово-лікарської комісії майором медичної служби С. Войтович, повноваження якого перевірені судом першої інстанції (т. 7 а.с. 108-110).
Щодо заперечень на ухвали суду про закінчення підготовчого провадження та про відмову у прийнятті до розгляду заяв про уточнення позовних вимог, судова колегія зазначає, що зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. 
Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції  щодо наявності підстав для закінчення підготовчого провадження та  відмову у прийнятті до розгляду заяв про уточнення позовних вимог, і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права.
Щодо доводів апелянта про необґрунтованість  відмов у задоволенні заяви про відвід, слід зазначити наступне.
Із матеріалів справи слідує, що 02.01.2020 позивачем подано до суду заяву про відвід судді Котеньова О. Г., в обґрунтування якої зазначено, що  постановляючи ухвалу від 17.12.2019 про відмову у прийнятті до розгляду заяв позивача від 05.12.2019 та 17.12.2019 про уточнення позовних вимог, суддя незаконно обмежив законні процесуальні права позивача на уточнення та збільшення позовних вимог, грубо порушивши засади верховенства права та завдання адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
20.01.2020 судом першої інстанції прийнято ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення питання про відвід та передано справу у відповідності до ст. 31 КАС України  для вирішення питання про відвід судді. 
З мотивувальної частини ухвали вбачається, що позивачем не наведено підстави для відводу судді, передбачені ст.36 КАС України, а фактично висловлено незгоду з ухвалою від 17.12.2019 про відмову у прийнятті до розгляду заяв позивача від 05.12.2019 та 17.12.2019 про уточнення позовних вимог,  у зв`язку з чим заявлений позивачем відвід визнано судом необґрунтованим.                          
Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Білової О. В. від 21.01.2020 відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Котеньова О.Г. в даній адміністративній справі. Приймаючи таку ухвалу, судом зазначено, що позивач не довів існування обставин, які можуть викликати сумніви в неупередженості судді Котеньова О.Г., оскільки усі зазначені позивачем підстави для відводу стосуються виключно його непогодження з процесуальними діями та рішеннями судді .
17.02.2020 позивачем подано до суду заяву про відвід судді Котеньова О.Г., в обґрунтування якої зазначено, що під час ознайомлення з матеріалами справи 12.02.2020 позивачем  виявлено порушення визначення складу суду, що встановлені ст. 31 КАС України, а саме позов для розгляду спочатку розподілено до судді Заічко О.В., після повторного розподілу - до судді Котеньова О.Г., проте розпорядження керівника апарату суду 03- 05/285 від 23.07.19 про повторний розподіл відсутнє в матеріалах справи. Апелянт вважає, що у дійсності ніякого розпорядження не було, тому воно і не було залучено до справи.
Суддя Котеньов О. Г., приймаючи ухвалу від 17.02.2020 про необґрунтованість заяви про відвід, виходив з того, що позивачем не дотримано ч.3 ст.39 КАС України, оскільки про наявність обставин, що стали підставами для відводу з дотриманням вимог розумності, добросовісності та обґрунтованості позивачу могло бути відомо 13.12.2019 під час ознайомлення з матеріалами справи.
Проте позивач стверджує, що про обставини, що стали підставою для заявлення відводу, йому стало відомо 12.02.2020 під час ознайомлення з матеріалами справи за заявою вх. 01-26/10024/2020 від 07.02.2020.
17.02.2020 ухвалою судді Супрун Ю.О. відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Котеньова О. Г. Приймаючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтовані підстави для відводу судді Котеньова О.Г., передбачені ст.ст. 36, 37 КАС України, з огляду на що заява про відвід судді не підлягає задоволенню.
Апелянт зазначає, що його заяви про відвід містять обґрунтування та судову практику ЄСПЛ щодо існування підстав для задоволення відводу.
Колегія суддів, дослідивши заяви позивача та вищезазначені судові ухвали, приходить до наступного.
Відповідно до   ст. 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого ст. 31 цього Кодексу.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 ст. 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Слід зазначити, що не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також  прийняття суддею процесуальних рішень.
Відповідно до часини 4 ст. 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Колегія суддів зазначає, що всі заявлені позивачем відводи суду були розглянуті із дотриманням вимог КАС України, будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість головуючого судді  в результаті розгляду даної справи або наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості суду при розгляді даної справи, з матеріалів справи та доводів заяв про відвід не вбачається. 
Щодо доводів апелянта про незаконність розгляду справи судом першої інстанції  11.03.2020  в порядку письмового провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач зазначає, що на призначене судове засідання 11.03.2020 прибув до залу судових засідань з запізненням на 10 хвилин, а саме о 11 год 10 хв (судове засідання призначене на 11 год 00 хв.) через обставини, які від нього не залежали. Про своє запізнення повідомив ОСОБА_4 , яка перебувала біля залу судових засідань, з метою подальшого повідомлення судді про його запізнення. Проте, отримавши інформацію про його запізнення, суддя  проігнорував бажання позивача про участь у судовому засіданні.
Колегія суддів, розглянувши заперечення апелянта та дослідивши докази по справи, вважає його необґрунтованим з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 КАС України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 205 цього Кодексу. 
З матеріалів справи слідує, що  сторони в судове засідання 11.03.2020 не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується  розпискою та поштовими повідомленнями (т. 10 а.с. 145, 151-154).
Клопотань щодо розгляду справи без участі сторін не надходило.  
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Отже, суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження, діяв відповідно до чинного законодавства.
Щодо доводів апелянта про порушенння його прав на  участь у судовому засіданні, колегія суддів зазначає, що справа з жовтня 2019 перебуває в провадженні суду, позивач приймав участь в судових засіданнях, мав можливість надавати свої пояснення, проте не прибуття в судове засідання без поважних причин, не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Статтею 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки,  зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 6-7 ч. 5 цієї статті).
Наведеною правовою нормою  КАС України  чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.
Щодо заперечень апелянта на ухвалу суду від 11.03.2020 про відмову у задоволенні заяви про залучення третьої особи, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
Ухвалою суду першої інстанції від 11.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання позивача та Голови Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист" Вяткіна С. В.  про залучення його в якості третьої особи. 
Приймаючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не вказано та не конкретизовано, а судом не встановлено, на які саме права, свободи, інтереси або обов`язки Голови Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист" Вяткіна С. В. з огляду на предмет спірних правовідносин, може вплинути рішення у даній адміністративній справі.
З матеріалів справи слідує, що 26.02.2020 Головою Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист" Вяткіним С. В. подано заяву про залучення його третьою особою по справі, що дасть можливість йому здійснювати свій обов`язок надавати допомогу та здійснювати захист прав та інтересів ОСОБА_1 . В разі відмови в задоволенні позовних вимог будуть порушені не тільки права та інтереси позивача, а також це негативно вплине на права, обов`язки та ділову репутацію Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист", так як громадська організація буде позбавлена реальної можливості захистити права та інтереси члена такої організації Старовєрова О. М. 
26.02.2020 позивачем подано аналогічну заяву про залучення третьої особи, в обґрунтування якої зазначено, що в результаті ухвалення судового рішення не на його користь (повністю або частково), він може подати до Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист" позов про неналежний захист його прав, свобод та інтересів, відшкодування шкоди, або оскаржити її бездіяльність щодо неналежного правового захисту його, як члена такої організації, у будь-який інший спосіб. Також зазначена організація може пред`явити зустрічні вимоги до нього як до позивача щодо неподання заяви по справі про залучення третьої сторони на його боці.
Згідно ч. 1 ст. 42 КАС України учасниками справи є сторони, треті особи.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Згідно ч. 1 ст. 50 КАС України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.
Колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень при розгляді звернень позивача.
Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову в залученні третьої особи Голови Харківської обласної громадської організації "Наука, освіта та правозахист" Вяткіна С. В., прийнята із дотриманням вимог процесуального законодавства.
Щодо інших доводів, колегія суддів зазначає, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Згідно  п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Відповідно до п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року по справі № 520/10957/18  в частині відмови у задоволенні позову - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  05.10.2020