Єдиний унікальний номер справи 759/6513/17
Провадження №22-ц/824/13021/2020

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
15 жовтня 2020 року                                                                                              місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «РРП Груп» про захист честі та гідності,
В С Т А Н О В И В:
 
В травні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:
ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телерадіоорганізації «Телерадіокомпанія «Україна» здійснювалася трансляція телепередачі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме випуск під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6». ІНФОРМАЦІЯ_3 в ефірі телерадіоорганізації «Телерадіокомпанія «Україна» здійснювалась трансляція телепередачі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а саме випуск під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». За твердженнями позивача зазначеними випусками телепрограм було розповсюджено недостовірну інформацію про нього та його особисте життя, у результаті чого було порушено його особисті немайнові права, принижено честь та гідність. При цьому під час трансляції передач відносно позивача розповсюджувалася інформація щодо того, що він є «альфонс», «збочинець», «має педофилічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач», «обібрав до нитки понад 200 жінок», «винахідливий і підступний альфонс», «небезпечний альфонс». Як згодом стало відомо позивачу, ТОВ «ТРК Україна» не є автором випуску «ІНФОРМАЦІЯ_6» телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_2» та випуску « ІНФОРМАЦІЯ_5 » телепередачі « ІНФОРМАЦІЯ_4 », оскільки товариству було передано авторське майнове право на аудіовізуальні твори - випуски телевізійних передач під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_4 », внаслідок чого авторами випуску « ІНФОРМАЦІЯ_6 » є режисер-постановник ОСОБА_2 та оператор-постановник ОСОБА_3 , автором випуску « ІНФОРМАЦІЯ_5 » є оператор постановник ОСОБА_4 . Відео телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_2» від ІНФОРМАЦІЯ_1 було незаконно поширено на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_11 , а відео телепередачі « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від ІНФОРМАЦІЯ_3 було поширено на сайті ІНФОРМАЦІЯ_9 у вільному доступі. Реєстрантом доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_10 є ТОВ «Інтернет-Інвест», який є і власником веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_10 .
З урахуванням уточнення позовних вимог позивач просив:
1.) визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність позивача інформацію щодо нього, поширену у телепередачах « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у випуску під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у випуску під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме, інформацію про те, що він, ОСОБА_1 , «альфонс», «збочинець», «має педофилічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач», «обібрав до нитки понад 200 жінок», «винахідливий і підступний альфонс», «небезпечний альфонс»; 
2.) зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» спростувати вказану інформацію шляхом повідомлення в ефірі телепередач « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і «ІНФОРМАЦІЯ_4» резолютивну частину ухваленого у цій справі судового рішення; 
3.) зобов`язати ТОВ «Медіа Група Україна» та ТОВ «Інтернет-Інвест» припинити розповсюдження та використання відеозапису випуску телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_2» у випуску під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та відеозапису випуску під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у випуску під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом вилучення та знищення відеозаписів з веб-сайтів та каналів на веб-сайті «Youtube».
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи його тим, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є  незаконним та необґрунтованим. 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року скасоване; позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність ОСОБА_1 , інформацію, поширену у телепередачах « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у випуску під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у випуску під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме, інформацію про те, що ОСОБА_1 «збочинець», «має педофилічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач»; зобов`язано ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 шляхом зачитування в ефірі телепередач « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і « ІНФОРМАЦІЯ_4 » абзацу 4 резолютивної частини судового рішення; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність ОСОБА_1 , а також в частині зобов`язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» спростувати недостовірну інформацію скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Зважаючи на наведене, предметом розгляду апеляційного суду в даному випадку є перегляд рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь і гідність ОСОБА_1 інформації, поширеної у телепередачах « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у випуску під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_1 та « ІНФОРМАЦІЯ_4 » у випуску під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме інформації про те, що ОСОБА_1 є «збочинець», «має педофилічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач», а також у частині вимог про зобов`язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 шляхом зачитування в ефірі телепередач «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_4» резолютивної частини судового рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог, що є предметом апеляційного розгляду, суд першої інстанції виходив з наступного:
1.       Позивачем не було доведено факту поширення відповідачем спірної інформації, оскільки він у відповідності до положень частини 4 та 5 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» позивач не звертався до ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» зі скаргою щодо змісту передачі та з вимогою про надання відеозапису даних передач, відтак офіційно записи спірних трансляцій збережено не було.
2.       Інформація, яку позивач вважав недостовірною, не може вважатися твердженням про факти, є оціночними судженнями, що виключає відповідальність відповідача в даному випадку.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, апелянт не погодився із вказаною позицією суду, вважає її безпідставною та необґрунтованою. 
Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Хоча положеннями ч 2. ст. 78 ЦПК України і передбачено, що 2. обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, такі обмеження діють лише у випадках, коли законом прямо встановлено вид доказу, який виключно може посвідчувати наявність чи відсутність певної обставини. 
На підтвердження своєї позиції щодо здійснення трансляції ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» телепередач «ІНФОРМАЦІЯ_2» і «ІНФОРМАЦІЯ_4» позивачем були надані копії відеозаписів вказаних телепередач. Крім того в ході розгляду справи були викликані та допитані три свідки, які підтвердили факт виходу вказаних програм. Натомість відповідачем не було надано до суду жодних належних доказів на спростування тверджень позивача про трансляцію вказаних передач. Посилання на незвернення позивача із скаргою на вказані передачі у відповідності до Закону України «Про телебачення і радіомовлення» не можуть обумовлювати наявність підстав для відмови у прийнятті вищевказаних доказів, оскільки чинним законодавством України не передбачено, що докази розповсюдження телепрограм можуть бути отримані виключно в порядку, передбаченому вищезазначеним Законом. 
Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на те, що на підтвердження факту розповсюдження спірних телепрограм позивач посилався на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2018 року у справі №753/4350/17, в якому зазначено про встановлення судом факту трансляції спірних телевізійних програм.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Хоча ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» й не брало участі у справі №753/4350/17, відповідно до наведеної норми воно мало право спростовувати обставини, встановлені вищевказаним рішенням суду, однак цього не зробило. За таких умов правові підстави для неприйняття судом таких обставин у даній справі відсутні.
Зважає колегія суддів апеляційного суду і на те, що для підтвердження факту трансляції відповідачем вказаних передач за клопотанням позивача суд першої інстанції ухвалив витребувати журнал обліку передач, однак відповідач вказані журнали не надав, як і не повідомив суд про поважність причин їх ненадання. У відповідності до положень ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що відповідачем було належним чином доведено факт трансляції спірних телепередач, у зв`язку із чим доводи апелянта про неналежність висновків суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими.
Незважаючи на вищевикладену позицію про неприйняття позиції суду першої інстанції стосовно доведеності факту розповсюдження спірних телепрограм, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неможливості вважати спірну інформацію фактичними твердженнями. 
Правовою підставою та необхідною передумовою для задоволення вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є встановлення недостовірності розповсюдженої відносно особи інформації.
Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 201 Цивільного Кодексу України  передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, серед іншого є честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до ст. 277 Цивільного Кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. 
Статтею 297 Цивільного Кодексу України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зважаючи на наведене, одним з основних питань, які підлягають вирішенню у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, є оцінка інформації, поширенням якої позивач обґрунтовує свою позицію.
В своєму позові ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та спростувати поширену в вищезгаданих телепрограмах інформацію, а саме застосовані по відношенню до нього наступні висловлювання: «альфонс», «збоченець», «має педофілічні схильності», «шахрай», «всеукраїнський шантажист та вимагач», «обібрав до нитки понад 200 жінок», «винахідливий та підступний альфонс», «небезпечний альфонс». В той же час з характеру вказаних висловлювань вбачається, що їх неможливо вважати твердженнями про факти, а необхідно сприймати саме як висловлення суб`єктивної оцінки по відношенню до позивача. 
Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. (п. 19 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6.10.2015).
При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Наведена позиція кореспондується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №539/3299/15-ц.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із судом першої інстанції с приводу неможливості вважати вказані спірні висловлювання, застосовані по відношенню до позивача, фактичними твердженнями а не оцінюваними судженнями, що виключає можливість задоволення позовних вимог в заявленому позивачем вигляді. При цьому колегія суддів зважає на те, що якщо суб`єктивну думку висловлювати в брутальній, принизливій чи непристойній формі, особа має право на вимогу про відшкодування шкоди та вибачення, однак такі вимоги не заявлялися і не були предметом судового розгляду в дані цивільній справі. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько