УХВАЛА

30 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 120/4215/19-а
адміністративне провадження № К/9901/31416/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі №120/4215/19-а за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Літинська виправна колонія (№ 123)" про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів за період вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Літинська виправна колонія (№123)" та просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від  7 серпня 2019 року №21/ОС/СТ-19 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності чергового помічника начальника установи відділу нагляду та безпеки майора внутрішньої служби ОСОБА_1 ; 

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19 листопада 2019 року №35/ОС/СТ-19 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби чергового помічника начальника установи відділу нагляду та безпеки майора внутрішньої служби ОСОБА_1 ; 

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 21 листопада 2019 року №204/ОС-19 "Про звільнення ОСОБА_1 " в частині звільнення зі служби чергового помічника начальника установи відділу нагляду та безпеки майора внутрішньої служби ОСОБА_1 ;

- поновити його на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді помічника начальника установи відділу нагляду та безпеки Державної установи "Літинська виправна колонія (№123)" Міністерства юстиції України Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 22 листопада 2019 року;

- стягнути з Державної установи "Літинська виправна колонія (№ 123)" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019 року по дату винесення рішення по справі (із відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Літинська виправна колонія (№ 123)" про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів за період вимушеного прогулу змінено в мотивувальній частині рішення, з мотивів викладений в даній постанові. У решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року, залишене без змін.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, ОСОБА_1 вдруге подав касаційну скаргу на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року, надіславши її 20 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України").

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі №120/4215/19-а і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Як на підставу для касаційного оскарження судових рішень у цій справі ОСОБА_1 посилається на те, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2019 року у справі №752/18401/15-к, від 18 червня 2018 року у справі №396/1560/16-ц та від 21 березня 2018 року у справі №336/3679/17. 

З цього приводу Суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до пункту 1 частини четвертої  статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є зокрема, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Водночас варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Однак, як вбачається з постанов Верховного Суду у справах №752/18401/15-к, №396/1560/16-ц та №336/3679/17, на висновки яких посилається скаржник, правовідносини у цих справах не є подібними до  правовідносин, які склались у справі №120/4215/19-а.

Так, у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справа №752/18401/15-к  касаційна скарга подана прокурором на вирок суду першої інстанції та ухвалу суду другої інстанції у кримінальному провадженні за обвинуваченням особи у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України - неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них.

У справі №396/1560/16-ц позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 16 вересня 1986 року по 7 вересня 2016 року перебувала в трудових відносинах з філією ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новоукраїнський комбінат хлібопродуктів» та займала посаду заступника головного бухгалтера. 7 вересня 2016 року її було повідомлено про звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) видано трудову книжку з записом про звільнення. 

У справі №336/3679/17 позивач звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат», треті особи: Наглядова рада ПрАТ «Запоріжабразив» в особі голови Мартиненка С.І., голова правління ПрАТ «Запоріжабразив» Береза А.В., у якому просила визнати незаконним і скасувати наказ голови правління ПрАТ «Запоріжабразив» від 25 січня 2017 року № 11б про звільнення її з посади начальника бюро юридичного відділу управління економічної безпеки та правового забезпечення (далі - УЕБтаПЗ) ПрАТ «Запоріжабразив», поновити її на посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилалася на те, що згідно з наказом від 6 вересня 2013 року №79К вона працювала у відповідача на посаді начальника бюро юридичного відділу УЕБтаПЗ. 25 січня 2017 року наказом №11б її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

У справі №120/4215/19-а спірні правовідносини склались у зв`язку з тим, що наказом відповідача від 19 листопада 2019 року №35/ОС/СТ-19 за порушення пункту 40 розділу ХІV наказу Міністерства юстиції України від 22 травня 2016 року №30/5 ДСК «Про затвердження Інструкції з організації нагляду за засудженими, які відбувають покарання в установах виконання покарань» щодо несвоєчасного інформування про надзвичайну подію, неналежне виконання своїх службових обов`язків, а також свідчень ряду засуджених про вимагання грошових коштів, до майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , чергового помічника начальника установи відділу нагляду та безпеки, застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби. На підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, наказом відповідача від 21 листопада 2019 року №204/ОС-19 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України 21 листопада 2019 року.

Відтак, правовідносини у цих справах не є подібними.

За таких обставин, посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №752/18401/15-к, №396/1560/16-ц та №336/3679/17, є необґрунтованими.

Касаційна скарга містить лише опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, слід наголосити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитися у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року і постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі №120/4215/19-а.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі №120/4215/19-а повернути скаржнику.
2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.
...........................
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду