ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1415/19                                        Головуючий суддя І інстанції Вельможна І. В.
Провадження № 22-ц/818/415/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із земельних відносин щодо визнання права власності на земельну ділянку

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевський О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Вельможної І.В., у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» до Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи – відділ Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калініченко Анатолій Юрійович про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування договору купівлі - продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ДП «Зміївське лісове господарство» звернулося до суду із позовом до Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вимогами:
- визнати незаконним та скасувати рішення Чемужівської сільської ради 30 сесії V скликання від 17.09.2009 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» відносно ОСОБА_1 ;
- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку ЯИ № 572134 від 22.06.2010 з поміткою про продаж, зареєстрований в поземельній книзі;
- визнати недійсним та скасувати договір купівлі - продажу земельної ділянки від 26.05.2015 № НАМ 916181, зареєстрований приватним нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калініченко А.Ю.;
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути ДП «Зміївське лісове господарство» державне майно – земельну ділянку, площею 0,25 га, що розташована за межами населеного пункту на території Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області.
В обґрунтування позову вказано, що рішенням Чемужівської сільської ради 30 сесії V скликання від 17.09.2009 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» ОСОБА_1 передано земельну ділянку, площею 0, 25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В подальшому ОСОБА_1 отримала державний акт серія ЯИ № 572134 від 22.06.2010 на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого останній на праві власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий № 6321786501:01:002:0100.
Відповідно до плану перетину меж земельних ділянок з межами ДП «Зміївський лісгосп», наданого ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» земельна ділянка з кадастровим № 6321786501:01:002:0100, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перетинається з землями ДП «Зміївський лісгосп», що підтверджується викопіюванням з лісовпорядного планшету станом на 2001 рік (матеріали базового лісовпорядкування 2001 року, дійсного на момент прийняття рішення Чемужівською сільською радою в 2009 році) встановлення меж земельної ділянки кв. 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївський лісгосп» на предмет суміжності та перетину меж з присадибними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та має площу перетину 0,25 га.
Відповідно до плану перетину меж земельних ділянок з межами ДП «Зміївський лісгосп», наданого ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» земельна ділянка з кадастровим № 6321786501:01:002:0100, розташована за адресою АДРЕСА_1 , перетинається з землями ДП «Зміївський лісгосп», що підтверджується технічним звітом станом на 2013 року (матеріали базового лісовпорядкування 2011 року, дійсного на момент первинного звернення до суду) встановлення меж земельної ділянки кв. 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївський лісгосп» на предмет суміжності та перетину меж з присадибними ділянками по АДРЕСА_1 та Горлова с. Чемужівка Зміївського р-ну, Харківської області та має площу перетину 0,2440 га.
Так, вказана земельна ділянка фактично знаходиться на землях ДП «Зміївський лісгосп», а саме кв. 57 вид. 20 Чемужівського лісництва та перебуває у постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів базового лісовпорядкування 2001 року та базового лісовпорядкування 2011 року, які згідно п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують право на раніше надані землі.
Згідно з довідкою державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6 - зем) кв. 57 Чемужівського лісництва, в межах якого розташована спірна земельна ділянка з кадастровим № 6321786501:01:002:0100, має цільове призначення – землі лісогосподарського призначення, угіддя, правовий статус земельної ділянки – землі лісового призначення, користувач ДП «Зміївський лісгосп», форма власності – державна. Згідно планово-картографічних матеріалів, зазначена земельна ділянка представлена землями державної власності, землі лісогосподарського призначення, що перебувають у користуванні ДП «Зміївський лісгосп» за межами населеного пункту с. Чемужівка.
Прийняття рішення Чемужівською сільською радою Змїївського району Харківської області від 17.09.2009 30 сесії V скликання «Про передачу земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» на земельну ділянку яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відбулося з порушенням ст. 38 Земельного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій», а саме не враховано наявний генеральний план с. Чемужівка.
В подальшому, спірна земельна ділянка змінила власника, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2015 № НАМ 916181, відповідно якого ОСОБА_1 виступає в якості продавця, а ОСОБА_2 виступає в якості покупця земельної ділянки з кадастровим № 6321786501:01:002:0100, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , про що зроблено запис у книзі реєстрації державних актів № 011069100031.
Відділом Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області за фактом укладання цивільно-правового договору купівлі-продажу від 26.05.2015 № НАМ 916181 спірної земельної ділянки з кадастровим № 6321786501:01:002:0100, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зроблено відповідну відмітку на державному акті про право власності ЯИ № 572134 від 22.06.2010 та зареєстровано в поземельній книзі.
Посилаючись на те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, позивач вказав на наявність законних підстав вимагати визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку ДП «Зміївське лісове господарство».
30.07.2019 від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ОСОБА_2 вважає безпідставними та необґрунтованими.
Передача земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбувалася у встановленому законом порядку. Земельна ділянка не відносилася до земель лісогосподарського призначення і не перебувала у користуванні позивача.
У користуванні позивача не перебуває жодних земель у межах населеного пункту, а його права на земельні ділянки можуть підтверджуватися планово-картографічними матеріалами лише щодо раніше наданих земель, однак рішення про надання земельних ділянок у користування позивача надано не було.
ОСОБА_2 є законним власником земельної ділянки та добросовісним набувачем.
30.07.2019 від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калініченка А.Ю. надійшли пояснення на позовну заяву ДП «Зміївське лісове господарство», в яких зазначено, що посвідчений ним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0, 25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за яким право власності перейшло до ОСОБА_2 відповідає вимогам чинного законодавства.
05.08.2019 від ОСОБА_1 надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій вона зазначила, що вимоги є безпідставними та необґрунтованими, позивач пропустив трирічний строк позовної давності і питання про його поновлення не ставив.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2019 року у задоволенні позову ДП «Зміївське лісове господарство» відмовлено.
В апеляційній скарзі ДП «Зміївське лісове господарство» просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування скарги зазначено, що як доказ належності спірної земельної ділянки до земель користування ДП «Зміївське лісове господарство» були надані викопіювання з планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування за 2001 рік (дійсне на момент виділення земельної ділянки у 2009 році) та матеріали базового лісовпорядкування за 2011 рік (дійсне на момент звернення до суду), які згідно з п. 5 Розділу VII Прикінцевих положень Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, є документами, що підтверджують право за раніше надані землі.
Вказано, що в матеріалах справи є копія запиту до Чемужівської сільської ради та відділу Держгеокадастру про надання належним чином завіреного викопіювання з генерального плану забудови (або інших карт меж) с. Чемужівка, і саме розташування АДРЕСА_1 та копія відповіді – сільської ради про те, що у сільській раді генеральний план населеного пункту с. Чемужівка на зберіганні не знаходиться. Також є відповідь відділу Держгеокадастру у Зміївському районі про те, що генеральний план забудови с. Чемужівка не обліковується. З таких відповідей можна зробити висновок про виділення спірної земельної ділянки Чемужівською сільською радою з перевищенням повноважень.
Послались на те, що відповідачами не надано до суду розробленого, погодженого та ствердженого в установленому порядку генерального плану забудови с. Чемужівка Зміївського району, а також проекту землеустрою щодо впорядкування території вказаного населеного пункту.
Вказано, що наданий суду Проект організації і розвитку лісового господарства Зміївського держлісгоспу є складовою планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, які відповідно п. 5 Розділу VII Прикінцевих положень Лісового кодексу є документами, що підтверджують право на раніше надані лісові землі.
Зауважено, що безпідставно не була прийнята до уваги довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) надана Відділом Держземагенства Зміївському районі станом на 01.07.2014, де підтверджено, що кв. 57 Чемужівського лісництва (в якому знаходиться спірна земельна ділянка) має цільове призначення – землі лісогосподарського призначення, угіддя, правовий статус земельної ділянки – землі лісогосподарського призначення, користувач ДП «Зміївське лісове господарство», форма власності – державна. Згідно планово-картографічних матеріалів, зазначена земельна ділянка представлена землями державної власності, землі лісогосподарського призначення, що перебувають у користуванні ДП «Зміївське лісове господарство» за межами населеного пункту с. Чемужівка.
Послались на те, що не були прийняті судом як доказ, згідно ст. 77 ЦПК України, інформація та матеріали надані ДП «Харківдіпроагроліс» та ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» стосовно перетину спірної земельної ділянки землями ДП «Зміївське лісове господарство» хоча роботи проводилися підприємствами, які мають ліцензію на певний вид діяльності (від 30.12.2010 Серії АГ № 505785) – розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Так в матеріалах звіту міститься пояснювальна записка з висновком, а також викопіювання з плану лісонасаджень Чемужівського лісництва та план перетину меж суміжних земельних ділянок з землями держлісфонду.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення районного суду відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Зелінського П.Л., за відсутності інших учасників справи, які відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України належним чином повідомлялись про судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає подальшому апеляційному розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
У пункті 4 частини 1 статті 376 ЦПК України регламентовано, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції безспірно встановлено, що  ОСОБА_1 рішенням 30 сесії V скликання Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 17.09.2009 було виділено земельну ділянку площею 0,25 га у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
На підставі вищенаведеного рішення, ОСОБА_1 отримала державний акт серія ЯИ № 572134 від 22.06.2010 на право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 6321786501:01:002:0100.
За договором купівлі-продажу від 26.05.2015, посвідченим приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Калініченком А.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №789, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 632186501:01:002:0100, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа земельної ділянки: 0,2500 га, а ОСОБА_2 прийняла вказану земельну ділянку та сплатила за неї обумовлену в договорі грошову суму.
Вищезазначені обставини встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.12.2016, тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
Як вбачається з технічного завдання № 1503 від 11.11.2009, наданого Управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харківської області та долученого до технічної документації зі складання Державного акту на право власності на земельну ділянку, ділянка, надана ОСОБА_1 значилась розташованою на території Чемужівської сільської ради, а саме – АДРЕСА_1 (а. с. 136-148).
Технічна документація була погоджена Комунальним підприємством «Архітектурне бюро Зміївського району», Відділом містобудування та архітектури Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, а також Управлінням Держкомзему у Зміївському районі Харківської області, в яких зокрема зазначено, що земельні ділянка розташована на території Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області, конкретно – АДРЕСА_1 , її межі встановлені на місцевості та закріплені межовими знаками вірно, земельна ділянка не має обмеження, обтяження містобудівного характеру (а. с. 136-148).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності надання Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області земельної ділянки ОСОБА_1 , що дало підстави для відмови у задоволенні позову за недоведеністю.
В свою чергу, суд не погодився з відповідачем ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.
З аналізу ст. 256, ч. 3 ст. 267 ЦК України вбачається, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивуючи свої висновки.
Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України (в редакції від 12.07.2000– на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у власність для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 17 цього ж Кодексу передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови – до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується із сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.
Згідно зі ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції від 12.07.2000) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, а також дотримання вимог, передбачених земельним законодавством.
До відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-83цс13, № 6-93цс13 від 23.10.2013.
Крім того, такий самий по суті висновок міститься й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 (справа № 6-92цс13).
Згідно зі ст. 2 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються, зокрема, на землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів) та землі лісового фонду. Віднесення земель до категорії провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках – органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.
Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади, Верховної влади Автономної Республіки Крим, ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсних угод, щодо земельних ділянок, відмова в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності, відповідно до Закону, громадян та юридичних осіб винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Згідно зі ст. 55 ЗК України (ст. 76 ЗК України – в редакції від 12.07.2000) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесенні до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному Кодексу України.
Водночас, в ч. 2 ст. 5 Лісового Кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Відтак, застосування норм земельного і лісового законодавства при визнанні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно будуватись на пріоритетності норм земельного законодавства, перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
Право власності на землю гарантується.
Частиною 1 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Положеннями статей 181-184, 202-204 Земельного Кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на землевпорядній документації.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний земельний кадастр» картографічною основою Державного земельного кадастру є карти (плани), що складаються у формі і масштабі відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. А відповідно до ст. 13 вказаного Закону до Державного земельного кадастру включаються відомості про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць, в тому числі сіл, а саме найменування, опис меж адміністративно-територіальної одиниці, площі земель в межах території, відомості про категорію земель, відомості про угіддя, відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель, відомості про болітування ґрунтів, повне найменування суміжників. Ці відомості відповідають існуючим характеристикам об`єктів в натурі (на місцевості).
Згідно з п. 2.4 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» перенесення в натурі (на місцевості) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.
Тобто, саме погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованої на те, щоб уникнути можливих технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
Відповідно до статті 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить в структуру Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (ВО «Укрдержліспроект»), метою діяльності якого є проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України. Комплекс лісовпорядних робіт здійснюється для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою та в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища.
Таким чином, вказані органи є компетентними у вирішенні питань лісовпорядкування на всій території лісів.
Так, при зверненні до суду позивачем було наданоматеріали ДП «Харківдіпроагроліс» (т. 1 а. с. 38-50) та ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (т. 1 а. с. 51-54).
Вказані документи свідчать про те, що спірна земельна ділянка перетинається з землями ДП «Зміївське лісове господарство».
Таким чином спростовується матеріалами справи висновок районного суду про недоведеність позовних вимог.
Проте, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Тому суди, застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, повинні, зокрема, оцінити пропорційність такого втручання.
Саме до такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц.
Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).
Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).
Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки (наявність зелених насаджень, дерев), відповідач ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
З огляду на викладене вище суспільний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні земельної ділянки у власності.
Під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Надаючи оцінку аргументам сторони відповідача щодо застосування до позову наслідків спливу позовної давності суд правильно вважав, що відповідно до статей 256, 257, 261 та 267 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу).
На такі позови поширюється положення ст. 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів саме держави, що узгоджується із висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. по справі №469/1203/15-ц, від 20.06.2018 р. по справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018 р. по справі №362/44/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує при застосуванні згаданих норм права.
Судом враховано, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулась на підставі рішення від 17.09.2009.
Державний акт про право власності на земельну ділянку було видано 22.06.2010 та зареєстровано в поземельній книзі.
Таким чином, враховуючи те, що вказані дії не були прихованими, внаслідок державної регістрації держава легалізувала земельні права відповідача, про порушення свого права позивач, діючи добросовісно як розумний власник, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України презюмується, міг довідатись щонайменше з 22.06.2010, тоді як звернувся з позовом у травня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.
За вимогами ст. 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16. За наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача мають застосовуватися положення закону, згідно з якими сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (правова позиція, яка була висловлена у поставі від 20.11.2018 ВП ВС у аналогічній справі № 907/50/16).
Не має правового значення відсутність заяви про застосування наслідків спливу такого строку від ОСОБА_2 , оскільки вимоги до неї є похідними від вимоги до сільської ради та ОСОБА_4 .
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду частково спростовують, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а судове рішення скасовує та відмовляє у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» – задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2019 року – скасувати.
У задоволенні позову Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» відмовити з інших підстав, зазначених у мотивувальній частині постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.