Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 756/4157/15-ц
провадження № 61-3183св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) у березні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 7, 70 % річних на строк до 27 червня 2015 року.
13 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 27 червня 2008 року, змінено умови про процентну ставку та встановлено її у розмірі 9, 7 % річних.
Свої зобов`язання відповідач виконував неналежним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.
Ураховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк», збільшивши позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 10 листопада 2015 року: заборгованість за сумою кредиту у розмірі 27 395, 94 дол. США; заборгованість за процентами у розмірі 10 842, 29 дол. США; плату за обслуговування кредиту у розмірі 72 450, 46 грн; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за сумою кредиту у розмірі 9 916 649, 36 грн; пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 3 968 788, 70 грн; пеню за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту у розмірі 979 890, 30 грн; 3 % річних від суми простроченого тіла кредиту у розмірі 50 923, 81 грн; 3 % річних від суми прострочених процентів у розмірі 20 379, 23 грн; 3 % річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту у розмірі 5 036, 74 грн; інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 31 942, 29 грн.
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсними окремих умов (пунктів) кредитного договору.
Зустрічний позов мотивований тим, що відповідно до підпункту 1.5.1 кредитного договору, укладеного 27 червня 2008 року між ОСОБА_1 та банком, щомісячна плата за обслуговування встановлюється в розмірі 0, 3000 % від суми виданого кредиту. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник повинен сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1, 6 % від суми простроченої заборгованості (пункт 3.6 кредитного договору).
На переконання ОСОБА_1 , зазначені умови кредитного договору суперечать вимогам статей 53, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк у своїй практиці впровадив недобросовісну конкуренцію, чим збільшив зобов`язання позичальника вдвоє, тому просив суд визнати умови підпункту 1.5.1 та пункту 3.6 кредитного договору недійсними.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року, а саме: заборгованість за сумою кредиту у розмірі 27 395, 94 дол. США; заборгованість за процентами у розмірі 10 842, 29 дол. США; плату за обслуговування кредиту у розмірі 72 450, 46 грн; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3 491 654, 15 грн; пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 1 356 937, 90 грн; пеню за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту у розмірі 72 450, 46 грн.
В іншій частині вимог позову ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов банку, виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, це є підставою для стягнення з нього заборгованості за договором, що утворилася станом на 10 листопада 2015 року.
При цьому, суд зменшив розмір неустойки з 14 865 328, 36 грн до 4 921 042, 51 грн відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України та застосував позовну давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України) на підставі поданої відповідачем заяви.
Відмовляючи у стягненні 3 % за порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив із того, що сторони за договором визначили інший розмір процентів.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , зробив висновок, що зазначені вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки сторони правочину за спільною домовленістю уклали договір на відповідних умовах.
Справа неодноразово переглядалася судом апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року скасовано рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвалено нове про часткове задоволення позову ПАТ «Родовід Банк».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 77.1/АК-01164.08.2, яка складається із: 27 395, 94 дол. США заборгованості за сумою кредиту; 10 820, 45 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 200 000, 00 грн пені за несвоєчасне погашення суми кредиту; 50 000, 00 грн пені за несвоєчасне погашення відсотків; 50 923, 81 грн - 3 % річних від простроченої сплати кредиту; 20 379, 23 грн - 3 % річних від простроченої сплати відсотків за кредитом.
В іншій частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції зробив такі висновки. 
Умовами кредитного договору визначено порядок повернення відповідачем кредиту та процентів періодичними (щомісячними) платежами. Зазначене також підтверджено узгодженим сторонами правочину графіком платежів. Проте, відповідно до виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 відповідач допустив порушення графіка платежів щодо погашення за сумою кредиту та відсотками.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши періодичність погашення ОСОБА_1 заборгованості, призначення платежів, врахував, що такі здійснено, зокрема, у листопаді 2010 року, наступний платіж здійснено у червні 2013 року. З врахуванням наведеного, суд зробив висновок, що оскільки ОСОБА_1 суду не надано докази на підтвердження того, що зазначені платежі боржником здійснювалися на погашення певної поточної заборгованості, такі дії відповідача за змістом частини першої статті 264 ЦК України свідчать про визнання відповідачем простроченої заборгованості, відповідно, відбулося переривання перебігу позовної давності.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції відхилив доводи заявника про необґрунтоване нарахування банком заборгованості за сумою кредиту і процентами поза межами трирічного строку, що передувало зверненню банком до суду із позовом, та застосування наслідків пропуску ПАТ «Родовід Банк» позовної давності до щомісячних платежів.
Суд апеляційної інстанції частково погодився із розрахунком заборгованості, що виконаний банком, та зробив такі висновки.
Суд визнав безпідставним нарахування банком процентів після 27 червня 2015 року. Визнав, що нарахована банком пеня більш ніж у десять разів перевищує розмір заборгованості за кредитом, а тому відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України суд апеляційної інстанції зменшив визначений позивачем розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків. Визнав помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми кредиту та відсотків і відповідно до вимог статті 625 ЦК України суд апеляційної інстанції задовольнив позов в цій частині. 
Умови споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту суд визнав такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначена плата не є послугою зі споживчого кредитування, тому наведені умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення простроченої плати за обслуговування кредиту, пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту, 3 % відсотків річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту та інфляційних втрат.
Суд апеляційної інстанції встановив, що зустрічний позов ОСОБА_1 пред`явлено з підстав порушення статей 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто на підставі норм закону, які передбачають взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Також апеляційний суд відмовив у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним положення підпункту 1.5.1 кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту, оскільки така умова є нікчемною і не потребує визнання її недійсною. Щодо вимог про визнання недійсним положення пункту 3.6 кредитного договору, яким визначено розмір пені за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що сторони правочину на власний розсуд погодили розмір пені. Також враховано, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що на час пропонування банком продукції споживачу йому не було надано або надано у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 10 лютого 2019 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості за сумою кредиту та відсотками, скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками, 3 % річних від простроченої суми оплати кредиту та відсоткам, справу в цій частині направити на новий розгляд. Постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року в іншій частині залишити без змін.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 не оскаржується.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права. Заявник частково не погоджується з оскаржуваними рішеннями, вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати позовну давність.
На переконання заявника, перебіг позовної давності щодо кожного щомісячного платежу починається після неналежного виконання, зокрема, прострочення виконання боржником обов`язку з внесення чергового платежу та обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Заявник вважає, що сплата заборгованості за тілом кредиту та процентами є окремими видами зобов`язання, тому позовна давність щодо кожного з наведених платежів має застосовуватися окремо.
За наведених обставин заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що внесення ним у 2013 році грошових коштів в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором свідчить про визнання простроченої заборгованості і, відповідно, такі дії призвели до переривання позовної давності.
Зазначає, що останній платіж щодо погашення заборгованості за кредитом здійснено ним у листопаді 2010 року, проте, банк звернувся до суду з позовними вимогами, зокрема, про стягнення заборгованості за кредитом у березні 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, водночас, стягненню підлягають щомісячні платежі з погашення заборгованості за кредитом, починаючи з 26 березня 2012 року.
Щодо вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів заявник зазначає, що дійсно у 2013 році ним внесено грошові кошти на рахунок банку на погашення простроченої заборгованості за відсотками. Перераховані заявником грошові кошти сплачені на виплату простроченої заборгованості зі сплати процентів, яка виникла до 31 травня 2011 року. На переконання заявника, зазначені дії не стосуються щомісячних платежів, які мали бути сплачені у період після 31 травня 2011 року.
Заявник вважає, що стягненню підлягають платежі зі сплати відсотків, починаючи з 26 березня 2012 року, тобто за три роки до подання банком позову, виключаючи платежі за період з 01 червня 2011 року до 25 березня 2012 року.
Оскільки стягненню підлягає заборгованість за кредитом та відсотками у межах позовної давності, визначені судом апеляційної інстанції до стягнення 3 % річних від простроченої суми кредиту та відсотків також підлягають зміні.
Також заявник вважає, що судом апеляційної інстанції не вирішено питання щодо коштів у розмірі 22 669, 17 грн, внесених ОСОБА_1 на виконання підпункту 1.5.1 кредитного договору, який визнано судом нікчемним.
Межі оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 визначено у поданій скарзі: рішення оскаржуються в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, 3 % річних від простроченої суми кредиту та відсотків; рішення суддів щодо вирішення зустрічного позову заявником не оскаржується.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У березні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ПАТ «Родовід Банк» просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскільки судами не допущено порушення норм права щодо застосування позовної давності звернення банком до суду. Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у лютому 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За правилами частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що відповідно до кредитного договору від 27 червня 2008 року № 77.1/АК-01164.08.2, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 , банк надав позичальнику кредит у розмірі 40 000, 00 дол. США, з кінцевим терміном погашення 27 червня 2015 року.
Пунктом 1.3 договору визначено, що для обліку виданого кредиту банк відкриває позичальнику позичковий рахунок №  НОМЕР_1 . 
У пункті 1.5 зазначено, що процентна ставка за цим договором встановлюється у розмірі 7, 70 процента річних; за пунктом 1.6 - для обліку нарахованих процентів за користування кредитом банк відкриває позичальнику рахунок №  НОМЕР_2 .
У підпункті 3.1.1 сторони правочину узгодили, що починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до десятого числа включно кожного календарного місяця, позичальник частково погашає заборгованість за кредитом у сумі 476, 19 дол. США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку коштів на рахунок банку №  НОМЕР_3 .
Додатковою угодою від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору від 27 червня 2008 року змінено процентну ставку за кредитом з 7,70 процента річних на 9,70 процента річних, розділ сьомий «Особливі умови» викладено у новій редакції.
04 березня 2009 року між ОСОБА_1 і банком укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 27 червня 2008 року. Відповідно до умов зазначеного договору підпункт 3.1.1 кредитного договору викладено у новій редакції: «Починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 
«10»-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами та нарахованими процентами згідно з графіком платежів (додаток № 2 «Графік погашення заборгованості» від 04.03.2009 року до кредитного договору № 77.1/АК-01164.08.2 від «27» червня 2008 року), який є невід`ємною частиною цього договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку №  НОМЕР_3 . Датою сплати заборгованості за кредитом та процентами є день нарахування коштів на рахунки, вказані у пунктах 1.3, 1.6 цього договору».
ПАТ «Родовід Банк», вважаючи, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, не погашає заборгованість, визначену умовами правочину, просило стягнути заборгованість відповідно до наданого розрахунку.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя зазначеної статті).
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 
(провадження № 14-448цс19).
Тобто, позовна давність може перериватися внаслідок вчинення боржником дій, зокрема, здійснення платежів як на оплату основного боргу, так і іншого зобов`язання, визначеного договором.
Верховний Суд, скасовуючи 24 жовтня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, зробив висновок, що суд апеляційної інстанції не перевірив розрахунок кредитної заборгованості, обґрунтованості нарахування процентів за користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування - 27 червня 2015 року, і дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за процентами, нарахованої станом на 10 листопада 2015 року.
Суд апеляційної інстанції, вдруге переглядаючи рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, дослідив розрахунок заборгованості, складений банком, встановив, що нарахування заборгованості за кредитом та відсотками здійснено на останній день дії кредитного договору, тобто 27 червня 2015 року.
Перевіряючи дотримання ПАТ «Родовід Банк» позовної давності на звернення до суду із зазначеними вимогами, зокрема, про стягнення заборгованості за сумою кредиту та відсотками, суд апеляційної інстанції дослідив виписки із особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в ПАТ «Родовід Банк», та встановив, що відповідач у червні, липні, серпні та жовтні 2013 року здійснив платежі на виконання умов кредитного договору.
Наведені дії відповідача суд оцінив як такі, що свідчать про визнання боргу, що призвело до переривання перебігу позовної давності.
Зазначений висновок суду апеляційної інстанції є правильним та узгоджується із вимогами частини першої статті 264 ЦК України, оскільки відповідно до виписок із особового рахунку ОСОБА_1 призначення платежів, здійснених ним у 2013 році, визначено як сплата прострочених процентів та виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.
Матеріали справи не містять інших розрахункових документів (квитанцій, платіжних доручень) на підтвердження доводів заявника, що ним у 2013 році здійснено платежі виключно на сплату простроченої заборгованості за процентами.
Наведене свідчить, що ОСОБА_1 у 2013 році вчинено дії на здійснення платежів на оплату як простроченої заборгованості за процентами, так і інших зобов`язань за кредитним договором, які банком зараховувалися на погашення заборгованості у порядку, визначеному пунктом 3.5 кредитного договору.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що умови кредитного договору визначають періодичний (щомісячний) характер належного виконання зобов`язання зі сплати кредиту та процентів, визнав встановленим факт переривання позовної давності щодо зазначених позовних вимог на підставі належних та достатніх доказів, які ОСОБА_1 заперечуються, проте не спростовані доказами.
Таким чином, питання про застосування позовної давності, її переривання у спорі вирішено судом апеляційної інстанції з належним з`ясуванням обставин справи, які зумовлюють перебіг позовної давності, та стягнуто заборгованість за кредитним договором, нараховану у межах строку дії зазначеного правочину.
Верховний Суд виходить з того, що з`ясування та встановлення обставин справи відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно, не може здійснюватися судом касаційної інстанції, який є судом права, а не факту.
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції визнав нікчемними положення підпункту 1.5.1. кредитного договору, на виконання якого ОСОБА_1 здійснено платежі на оплату за обслуговування кредиту на загальну суму 22 669, 17 грн, тому зазначені кошти мали бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитом або суд мав застосувати наслідки нікчемної частини правочину, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що окремі положення кредитного договору є нікчемними в силу закону, тому такі не підлягають визнанню недійсними.
Згідно з частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Проте, під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідачем не наводилися такі доводи, судом не встановлювався факт сплати та зарахування зазначеного платежу в рахунок виконання певного зобов`язання за кредитним договором. 
Таким чином, платежі у розмірі 22 669, 17 грн на оплату за обслуговування кредиту не були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема складові зазначеної суми та період нарахування таких платежів, наведені обставини судами не встановлювалися, доводи про зарахування зазначених коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості або застосування наслідків нікчемної частини правочину ОСОБА_1 не заявляв у судах першої та апеляційної інстанцій, а відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини у справі та здійснювати переоцінку доказів.
Наведене відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу, що зобов`язує сторони у справі добросовісно реалізовувати належні їм процесуальні права та виконувати відповідні обов`язки.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко