26.10.20
22-ц/812/1286/20
Єдиний унікальний номер справи 2-468/11        
Провадження №22-ц/812/1286/20                 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
26 жовтня 2020 року                                                                       м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання:- Колосовою О.М.,
з участю: 
представника відповідача  ОСОБА_1  - ОСОБА_2 ,
представників Кредитної спілки «Злагода» - Руденко Є.Ф. та Мілюченко В.А., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 14 березня 2011 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Спінчевської Н.А., у цивільній справі за позовом Кредитної спілки "Злагода" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно, 

в с т а н о в и л а :

12 серпня 2010 року Кредитна спілка "Злагода" (далі КС "Злагода", Кредитор) пред`явила до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.
30 квітня 2009 року між КС "Злагода" та  ОСОБА_3 , був укладений кредитний договір № К9051-922, відповідно до умов якого, КС "Злагода"надала позичальнику кредит в сумі 40 000 гривень на комерційні потреби, зі зворотним зобов`язанням позичальника, повернути його через 18 місяців, зі сплатою відсотків за користування позиченими грошима у розмірі 36% річних.
В ньому ж, сторони домовились, що у разі порушення строків сплати кредиту та/або процентів більш ніж на 3 дні, процентна ставка встановлюється у розмірі 120% до моменту повного погашення простроченої заборгованості.
Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між КС "Злагода"та  ОСОБА_1  і ОСОБА_5  укладенодва окремих договори поруки, за умовами яких, поручителі, зобов`язалися нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору, а саме по поверненню кредиту, процентів за його користування, сплату штрафних санкцій, а також за відшкодування збитків, завданих Кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов договору.
Крім того, 30 квітня 2009 року між КС "Злагода"та ОСОБА_3 укладено договір застави майна №9.18, за умовами якого, останній передав в заставу квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності та домашнє майно. Заставна вартість за цим договором становить 80 000 гривень.
Оскільки позичальник порушував умови кредитного договору, виплати проводив не регулярно та не в повному обсязі, то станом на 01 вересня 2010 року в нього виникла заборгованість у сумі 87 575 гривень.
У зв`язку з цим, спілка просила стягнути заборгованість за судовим рішенням.
10 лютого 2011 року КС "Злагода"збільшила позовні вимоги, та кінцево просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку, суму заборгованості, що станом на 14 березня 2011 року становить 113 088 гривень, з яких:
-40 000 гривень - заборгованість за кредитом;
-73 088 гривень - відсотки за користування кредитними коштами, згідно п.4.4. кредитного договору та судові витрати.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 14 березня 2011 року та додатковим рішенням від 01 червня 2012 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь КС «Злагода» 40 000 гривень заборгованості за кредитом, 73 088 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом, а всього  113 088 (сто тринадцять тисяч вісімдесят вісім) гривень та 1 130 гривень 88 копійок судового збору, та 120 гривень інформаційно-технічних витрат у рівних частках з кожного  з відповідачів, а саме: по 375 гривень 96 копійок  судового  збору та по  40 гривень інформаційно-технічних витрат.
В задоволенні решти позовних вимог КС «Злагода» відмовлено.
Зазначене рішення набрало законної сили та перейшло в стадію виконання.
27 червня 2020 року, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині задоволення вимог до неї та відмовити в позові КС «Злагода», посилаючись на припинення з нею поруки.
Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства, порушення матеріального і процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
       Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що КС «Злагода» надала належні та допустимі докази укладеного кредитного договору та наявності боргу відповідача ОСОБА_3 перед спілкою, а також того, що ОСОБА_1 за дійсним та діючим на час виникнення спору договором поруки, нарівні з позичальником взялася відповідати по боргу того перед спілкою, проте такого обов`язку не дотрималася. У зв`язку з цим, позивач мав право пред`явити до неї дану вимогу, а та, зобов`язана була її виконати, А оскільки вона цього не здійснила, суд стягнув борг, в тому числі і з неї.
       При цьому, законних підстав вважати поруку між спілкою та особою, яка подала апеляційну скаргу, припиненою - немає. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК Українизавданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. 
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Відмова від такого права є недійсною. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. 
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. 
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. 
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. 
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників. 
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення. 
За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. 
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним вище, а тому є законним та обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом 1 інстанції, що 30 квітня 2009 року між КС "Злагода" та  ОСОБА_3 , був укладений кредитний договір № К9051-922, відповідно до умов якого, КС "Злагода"надала позичальнику кредитні кошти в сумі 40 000 гривень на комерційні потреби, зі зворотним зобов`язанням позичальника, повернути кредитні кошти через 18 місяців, зі сплатою відсотків за користування позиченими грошима у розмірі 36% річних.
В ньому ж сторони домовились, що у разі порушення строків сплати кредиту та/або процентів більш ніж на 3 дні, процентна ставка встановлюється у розмірі 120% до моменту повного погашення простроченої заборгованості (т. 1 а.с. 6-7).
Того ж дня, на забезпечення виконання вказаних зобов`язань, між КС "Злагода"та  ОСОБА_1  і ОСОБА_5  укладенодва окремих договори поруки, за умовами яких поручителі, зобов`язалися нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов договору, а саме по поверненню кредиту, процентів за його користування, сплату штрафних санкцій, а також за відшкодування збитків, завданих Кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов договору (т.1 а.с. 8, 8 зв.).
Крім того, 30 квітня 2009 року між КС "Злагода"та ОСОБА_3 укладено договір застави майна №9.18, за умовами якого, останній передав в заставу квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності та домашнє майно. Заставна вартість за цим договором становить 80 000 гривень (а.с. 9, 10).
Видача кредитних коштів ОСОБА_3 , підтверджується видатковим касовим ордером №210 від 30 квітня 2009 року (т. 1 а.с. 5). 
Оскільки позичальник порушував умови кредитного договору, виплати проводив не регулярно та не в повному обсязі, станом на 01 вересня 2010 року в нього виникла заборгованість у сумі 87 575 гривень, що підтверджується довідкою-розрахунком (т. 1 а.с. 4).
Станом на 14 березня 2011 року борг ОСОБА_3 перед КС "Злагода"збільшився, та позивач 10 лютого 2011 року збільшив позовні вимоги. Кінцево просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, суму заборгованості, що становить 113 088 гривень, з яких:
-40 000 гривень - заборгованість за кредитом;
-73 088 гривень - відсотки за користування кредитними коштами, згідно п.4.4. кредитного договору та судові витрати.
Як вбачається з п.3.2.2 кредитного  договору, позичальник зобов`язаний погасити кредит  та сплачувати  проценти в порядку, визначеному  графіком. 
Згідно п. 4.4, 4.5 кредитного  договору  при порушенні строків сплати кредиту  та/або процентів більше ніж на 3 дні, процентна ставка встановлюється у розмірі 120%  до моменту повного  погашення простроченої заборгованості. Прострочення сплати кредиту не зупиняє  нарахування процентів.
Відповідно до п. 9.2 кредитного  договору в разі невиконання або неналежного  виконання позичальником своїх зобов`язань, позичальник відшкодовує завдані збитки, включаючи упущену вигоду. 
       В обґрунтування позовних вимог, КС «Злагода» надані кредитний, заставний та договір поруки, довідка-розрахунок, що підтверджують заборгованість ОСОБА_3 . 
       Суд надав їм належну юридичну оцінку, та ухвалив законне рішення що відповідає вимогам ст. 212, 214 ЦПК України.
За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.
Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення.
       Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо припинення поруки, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступних підстав.
       Згідно з частинами першою, четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо  строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За змістом статті 559 ЦК України(тут і далі  редакції, чинній на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
За своєю правовою природою строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), і його закінчення є підставою для припинення поруки. У випадку пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених у статтях 263, 264, частині п`ятій статті 267 ЦК України. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати норми про строк на відміну від строку позовної давності, який застосовується судом за заявою сторін.
Визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони у договорі поруки, а саме в пункті 3.1 передбачили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. 
Таким чином, вказаний строк є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, та для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду з відповідним позовом до поручителя.
Крім того, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням, у іншому випадку порука в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу визначеного договором поруки строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою  та як видом забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, у разі пред`явлення вимоги до поручителя у зв`язку з настанням строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, поза межами строку дії поруки,   в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Пунктом 3.1. договору поруки визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також коли кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явив позову до Поручителя (а.с. -8).
Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що КС «Злагода», пред`являючи позов про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості солідарно з позичальника та поручителів, діяв в межах строків, вказаних у договорах, а суд І інстанції - в межах правового кола його розглянув.
Через це, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу не беруться до уваги. 
За такого, рішення суду І інстанції, в оскаржуваній частині слід залишити без змін.
В іншій часині рішення не переглядалося, оскільки сторонами не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від14 березня 2011 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                         П.П.Лисенко  

Судді:                                                        Н.В. Самчишина 

                    Т.В.Серебрякова

__________________________________________________
Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року.