Дата документу 11.11.2020 Справа № 337/5756/18

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 337/5756/18	Головуючий у 1-й інстанції Салтан Л.Г.	
Пр. № 22-ц/807/1096/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С. 
суддів                                Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                        Остащенко О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-6), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 4399198,00 грн. - основного боргу за договорами позики, 1299089,14 грн. - процентів за користування позикою, а також 333384,22 грн.. - втрат від інфляції та 93112,96 грн., що становлять 3% річних за порушення зобов`язання, а також понесені судові витрати.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 10 квітня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 600000,00 грн. Відповідно до п. 2 договору позики від 10.04.2013 року позичальник зобов`язався повернути суму грошей позикодавцеві готівкою в строк до 10 квітня 2014 року. У зазначеній в розписці термін, а саме до 10.04.2014 року відповідач борг не повернув. Після численних прохань та телефонних дзвінків позивача, 16 грудня 2016 року відповідач повернув в рахунок погашення боргу кошти у сумі 10000,00 грн., про що зроблено відмітку у розписці від 10.04.2013 року, залишок боргу у сумі 590000,00 грн. відповідач дотепер не повернув. 
Крім того, 02 серпня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 1000000,00 грн. У зазначеній в розписці термін, а саме до 02.08.2014 рокувідповідач борг не повернув. 16 грудня 2016 року відповідач повернув в рахунок погашення боргу кошти у сумі 9980,00 грн., про що зроблено відмітку у розписці від 02.08.2013 року, залишок боргу у сумі 990020,00 грн. відповідач дотепер не повернув.
Також 09 квітня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 813500,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. У зазначеній в розписці термін, а саме до 09.04.2014 року відповідач борг не повернув. 16 грудня 2016 року відповідач повернув в рахунок погашення боргу кошти у сумі 2700,00 грн., що було еквівалентним 100 доларам США на дату розрахунку, про що зроблено відмітку у розписці від 09.04.2013 року,залишок боргу у сумі 2819178,00 грн., що є еквівалентним 99900,00 доларам США станом на день подання позову, відповідач дотепер не повернув. 
Загальний розмір заборгованості відповідача за договорами позики від 10.04.2013 року, 02.08.2013 року, 09.04.2013 року складає 6124784,32 грн. з яких:
- за договором позики від 10 квітня 2013 року: 590000,00 грн. основного боргу; 174227,79 грн. процентів за користування позикою; 124490,00 грн. втрат від інфляції; 34769,59 грн. три відсотки річних;
- за договором позики від 02 серпня 2013 року: 990020,00 грн. основного боргу, 292354,25 грн. процентів за користування позикою; 208894,22 грн. втрат від інфляції; 559591,84 грн. три відсотки річних. 
- за договором позики від 09 квітня 2013 року: 819178, 00 грн. основного боргу; 832507,10 грн. процентів за користування позикою.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 32) забезпечено позов позивача у цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно відповідача.
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 33) провадження у справі відкрито.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вступ (залучення) її в якості третьої особи у цій справі відмовлено.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року (т.с. 2 а.с. 73-77) позов позивача у цій справі задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 4399198,00 грн. основного боргу, 1299089,14 грн. процентів за користування позикою, а також 333384,22 грн. втрат від інфляції, а всього 6031676,36 грн., та витрати з оплати судового збору у розмірі 8633,80 грн., а всього 6040310,16 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Позивач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 87-93) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с.2 а.с. 109).
Ухвалою апеляційного (т.с. 2 а.с. 118) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 лютого 2020 року, справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Позивач через свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 128-135).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 22 квітня 2020 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 147) в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ящук О.В. про його відкладення у зв`язку із карантином в Україні у зв`язку із епідемією коронавірусу (т.с. 2 а.с. 143-146).
При цьому, апеляційним судом учасникам цієї справи було надіслано лист - роз`яснення в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 156), а саме: 
- право учасників цієї справи заявити (не заявити) перед апеляційним судом клопотання про призначення судово-технічної експертизи, яка призначалась судом першої інстанції, але не була проведена експертною установою у зв`язку з відсутністю дозволу суду (судді) на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у досліджуємих документах,
- а також наслідки незаявлення такого клопотання: а саме: що апеляційний суд буде переглядати законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі за апеляційною скаргою відповідача в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів. 
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, який був чинним з 02.04.2020 року по 16.07.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 грудня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 17 червня 2020 року, не відбувся та був відкладений з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 07.06.2020 року по 07.08.2020 року (т.с. 2 а.с. 167-168, 184) в порядку задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ящук О.В. про його відкладення у зв`язку із зайнятістю представника відповідача в кримінальній справі в іншому суді в інтересах іншої особи з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бартая проти Грузії» (заява № 10978/06) - участь адвоката в іншому процесі - достатня підстав для перенесення судового засідання (т.с 2 а.с. 164-165).
У судовому засіданні 16 вересня 2020 року (т.с. 2 а.с. 189-190) апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, 
- пояснення представників обох сторін - адвоката відповідача ОСОБА_1  - Черкашина І.В. (т.с. 2 а.с. 187-187) та адвокатів позивача ОСОБА_2  -  Саланської І.Л.  (т.с. 2 а.с.83) та Пшець О.В.  (т.с. 2 а.с. 166), які у тому числі зазначали, що вважають недоцільним заявляти у цій справі в апеляційному суді клопотання про призначення експертизи, у тому числі тієї, що призначалась судом першої інстанції у цій справі та не була проведена в частині (висновок т.с. 2 а.с. 5) через ненадання згоди експерту судом першої інстанції за заявою позивача про відмову (т.с. 1 а.с. 189) на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у досліджуємих документах,
- та у тому числі представника відповідача ОСОБА_1 - Черкашина І.В. , який зазначав, що недоцільність експертизи в частині визначення часу відміток, зроблених самим ОСОБА_2 своєю рукою за своїм підписом на вищезазначених оригіналах боргових розписок ОСОБА_1 , які зберігались у ОСОБА_2 , про начеб - то часткову сплату боргу у 2016 році по всім трьом борговим розпискам ОСОБА_1 , сплату якого відповідач не визнавав у суді першої інстанції і не визнає на теперішній час, само по собі не свідчить про переривання позовної давності, позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом про стягнення сум поза межами строку позовної давності, а тому суд першої інстанції мав відмовити останньому у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі,
досліджено матеріали цієї справи, у розгляді цієї справи оголошено перерву в порядку задоволення клопотання представника відповідача про його відкладення з метою надання часу скористатись правом та надати апеляційному суду свій розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних в межах строку позовної давності до звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом в порядку ст. 625 ЦК України, після роз`яснення йому апеляційним судом в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України такого права, як учаснику цієї справи. 
У судове засідання 11 листопада 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, сторони у цій справі - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі - позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представників - адвоката відповідача ОСОБА_1 - Черкашина І.В. (т.с. 2 а.с. 187-187) та адвокатів позивача ОСОБА_2 - Саланської І.Л. (т.с. 2 а.с.83) та Пшець О.В. (т.с. 2 а.с. 166).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, додаткові пояснення представників сторін, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що позиція сторін у цій справі не змінилась, а тому сторони, та зокрема відповідач, не вважають за доцільне взагалі надавати апеляційному суду будь-який розрахунок будь-яких сум в порядку ст. 625 ЦК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 11, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі в частині задоволення.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.
Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що між ОСОБА_2 у якості позикодавця та ОСОБА_1 у якості позичальника були укладені договори позики, а саме:
- 10 квітня 2013 року на суму 600000,00 грн. зі строком повернення до 10 квітня 2014 року; 
- 02 серпня 2013 року на суму 1000000,00 грн. зі строком повернення до 02 серпня 2014 року,
-09 квітня 2013 року на суму 813500,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору зі строком повернення до 09 квітня 2014 року, 
що підтверджується договорами сторін (т.с. 1 а.с. 11, 13, 15) та оригіналами вказаних розписок, підписаних ОСОБА_1 , які зберігались на руках у позикодавця і були надані у матеріали цієї справи суду першої інстанції стороною позивача для долучення (т.с. 1 а.с. 132-134).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Нормами ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.ст. 525 та 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких до умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Суд першої інстанції також правильно встановивши, що оригінали договорів позики, укладених з відповідачем та розписок від 10.04.2013, 02.08.2013, 09.04.2013 року знаходяться у позивача та боржникові не повернуті, доказів на виконання відповідачем своїх зобов`язань суду не надано, правильно вважав доводи представників відповідача у цій справі щодо виконання зобов`язань за вищезазначеними укладеними договорами, неприйнятними. 
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Проте, помилковими є висновки суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 належними, допустимими доказами у цій справі довів той факт, що мало місце 16.12.2016 року переривання загального (трирічного) строку позовної давності у цій справі для стягнення ним з відповідача ОСОБА_1 основного боргу у вигляді вищезазначених сум позики за вищезазначеними договорами. 
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що у цій справі відсутні підстави, передбачені ст. 264 ч.1 ЦК України (дії відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, які б свідчили про визнання ним боргу 16.12.2016 року), для переривання строку позовної давності для стягнення ним з відповідача ОСОБА_1 сум позики за вищезазначеними договорами.
Висновки суду першої інстанції у цій справі у цій справі ґрунтуються на припущеннях, позивач у цій справі мав право просити стягнути з відповідача суми позик у розмірах саме, зазначених у розписках відповідача, а не зменшені, та відповідно, на останні мав право нараховувати суми в порядку ст. 625 ЦК України.
Проте, позивач у цій справі просив стягнути з відповідача на свою користь зменшені на свій розсуд суми позики за вищезазначеними трьома догодами позики, суд першої інстанції правильно розглядав дану справу в межах позовних вимог позивача, проте мав відмовити позивачеві в порядку задоволення заяви позивача (т.с. 1 а.с. 91-92) у цій справі у стягненні з відповідача сум позики 590000,00 грн. за розпискою від 10.04.2013 року, 990020,00 грн. за розпискою від 02.08.2013 року та 819178,00 грн. (еквівалент 99900,00 доларів США) за розпискою від 09.04.2013 року у зв`язку із спливом загального (трирічного) строку позовної давності з дня закінчення строку договорів та, відповідно, строку для повернення позики 10.04.2014 року, 02.08.2014 року та 09.04.2014 року при зверненні до суду із вищезазначеним позовом лише 06.12.2018 року (т.с. 1 а.с. 2), так як апеляційним судом встановлено, що права позикодавця ОСОБА_2 дійсно порушені з боку позичальника ОСОБА_1 , борг останнім не повернутий за вищезазначеними трьома договорами позики у повному обсязі. 
Оскільки, позивач у цій справі не надав суду першої інстанції таких належних допустимих доказів, як:
- його, ОСОБА_2 копій розписок на ім`я ОСОБА_1 про отримання ним - ОСОБА_2 від нього - ОСОБА_1 на виконання вищезазначених договорів позики у будь-яку дату, у тому числі 16.12.2016 року, будь-яких сум боргу, оригінали яких би знаходились на руках у позичальника - ОСОБА_1 та надавались саме останнім суду у цій справі;
- підпису позичальника  ОСОБА_1  на вищезазначених договорах чи розписках під сумою боргу в частині її повернення у будь-яких розмірах 16.12.2016 року.
Крім того, встановлено, що позивач у цій справі ухилився від проведення експертизи в частині питань, які були потрібні суду першої інстанції для з`ясування відповідності дати нанесення ОСОБА_2 відміток про повернення боргу даті 16.12.2016 року (заява позивача, який відмови у вирізанні штрихів рукописних записів та підписів у досліджуємих експертом документах - т.с. 1 а.с. 189), тому експерт не зміг надати відповіді на ці запитання у цій справі (т.с. 2 а.с. 5).
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст. 109 ЦПК України).
Крім того, ця дата нанесення не має юридичного значення для правильного вирішення цієї справи. Оскільки, апеляційним судом встановлено, що вона нанесена самим позикодавцем, а не боржником, який повернення боргу у будь-якій сумі на користь позикодавця після закінчення строку дії вищезазначених договорів позики у 2014 році на користь позикодавця у цій справі не визнав. 
Крім того, за змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом першої інстанції також будо правильно встановлено, що оскільки договори позики від 10.04.2013, 02.08.2013, 09.04.2013 року не є безпроцентним згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України, а розмір процентів і порядок їх сплати вказаними договорами встановлено не було, то позивач з підстав, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, мав би право на одержання від відповідача процентів від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України щомісяця.
Проте, на припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що позивач у цій справі має право на стягнення з відповідача будь-яких відсотків взагалі та зокрема за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року, тобто вже після закінчення строку дії вищезазначених трьох договорів у квітні та серпні 2014 року відповідно:
- у сумі 174227,79 грн. від суми боргу 590000,00 грн. за розпискою від 10.04.2013 року (розрахунок позивача т.с. 1 а.с. 17), 
- у сумі 292354,25 грн. від суми боргу 990020,00 грн. за розпискою від 02.08.2014 року (розрахунок позивача т.с. 1 а.с. 19), 
- у сумі 832507,10 грн. від суми боргу 2819178,00 грн. за розпискою від 09.04.2013 року (розрахунок позивача т.с. 1 а.с. 21).
Оскільки, будь-які відсотки взагалі позивач ОСОБА_2 , як позикодавець, мав право нараховувати лише в межах строку дії вищезазначених договорів сторін (т.с. 1 а.с. 11, 13, 15), що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Після закінчення строку дії вищезазначених договорів позики сторін у квітні та серпні 2014 року відповідно позивач ОСОБА_2 , як позикодавець, мав право на нарахування боржникові ОСОБА_1 , як позичальнику, лише інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України від всієї суми отриманих коштів позики за розписками в гривнях України від 10.04.2013 року та від 02.08.2013 року.
Проте, позивач у цій справі нараховував відповідачеві суми інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України за розписками в гривнях України від 10.04.2013 року та від 02.08.2013 року не за весь період з дати закінчення строку дії цих договорів позики 10.04.2014 року та 02.08.2014 року і по день звернення до суду із вищезазначеним позовом 06.12.2018 року, а лише від зменшеної за його бажанням суми позики і за менший період: 
-за договором позики від 10.04.2013 року від 590000,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 124490,00 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 34769,59 грн., а разом 159259,59 грн. (розрахунок позивача т.с. 1 а.с. 18);
-за договором позики від 02.08.2013 року від 990020,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 208894,22 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 58343,37 грн., а разом 267237,59 грн. (розрахунок позивача т.с. 1 а.с. 20).
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги та підстави позову що не були предметом розгляд у суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України …суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).
Згідно з положеннями ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, ст. 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.
Зважаючи на викладене, заяву відповідача ОСОБА_1 в особі його представника у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності у цій справі (т.с. 1 а.с. 91-92), суд першої інстанції мав стягнути з відповідача на користь позивача у цій справі лише заявлені в його позові суми інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦПК України в межах позовних вимог позивача, які знаходяться в межах загального (трирічного) строку позовної давності з 2016 року і по грудень 2018 року (звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом (відмітка суду першої інстанції на позові т.с. 1 а.с. 2).
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
За таких обставин, Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних 93112,96 грн. та інфляційні втрати 333384,22 грн. у загальному розмірі 426497,18 грн., які складаються з:
-за договором позики від 10.04.2013 року від 590000,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 124490,00 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 34769,59 грн., а разом 159259,59 грн.;
-за договором позики від 02.08.2013 року від 990020,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 208894,22 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 58343,37 грн., а разом 267237,59 грн.,
в іншій частині позовних вимог відмовити. 
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 10, 13 ЦПК України у разі часткового задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 при вищевикладених обставинах, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку взаємозаліку слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, у вигляді судового збору у розмірі 11656,76 грн. 
Розрахунок:
- позивач ОСОБА_2 має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, пропорційно до суми задоволених позовних вимог у цій справі у вигляді судового збору у розмірі 638,02 грн. (розрахунок: судовий збір позивача 9162,40 грн. (розрахунок: 352,40 грн. + 8810,00 грн. (т.с. 1 а.с. 1) *сума задоволених позовних вимог 6124784,32 грн.);
- відповідач ОСОБА_1 має право на стягнення з позивача ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, пропорційно до суми відмовлених позовних вимог у цій справі позивачеві у вигляді судового збору у розмірі 12294,78 грн. (розрахунок: судовий збір відповідача за апеляційну скаргу 13215,00 грн. (т.с. 2 а.с. 114), розрахунок: - 920,22 грн. (розрахунок судового збору, на який в апеляції має право позивач 13215,00 грн.*сума задоволених вимог позивача 426497,18 /сума заявлених вимог позивача 6124784,32);
- таким чином, в порядку взаємозаліку судового збору сторін судовий збір на користь відповідача з позивача у цій справі становить 11656,76 грн. (розрахунок: 12294,78 грн. -638,02 грн. )
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року у цій справі скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 % річних 93112,96 грн. та інфляційні втрати 333384,22 грн. у загальному розмірі 426497,18 грн., які складаються з:
-за договором позики від 10.04.2013 року від 590000,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 124490,00 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 34769,59 грн., а разом 159259,59 грн.;
-за договором позики від 02.08.2013 року від 990020,00 грн. 
-= за період з 01.01.2017 року по 30.11.2018 року інфляційні втрати у розмірі 208894,22 грн. та 3 % річних за період з 17.12.2016 року по 03.12.2018 року у розмірі 58343,37 грн., а разом 267237,59 грн..
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції, у вигляді судового збору у розмірі 11656,76 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 12.11.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.