ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 815/6832/16
Провадження № 11-1081апп19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів: Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Британчука В. В.,  Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року (суддя Бжассо Н. В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року (судді Шляхтицький О. І., Джабурія О. В., Романішин В. Л.) у справі № 815/6832/16за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Трубачової Ганни Іванівни, третя особа - ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії і
ВСТАНОВИЛА:
1. У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Трубачової Г. І. (далі - приватний нотаріус Трубачова Г. І.), третя особа - ОСОБА_1 , в якому просив зобов`язати відповідача внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) запис про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).
Вимоги мотивував тим, що 17 грудня 2014 року він подарував ОСОБА_1 квартиру. Правочин дарування посвідчила приватний нотаріус Трубачова Г. І., реєстровий номер 393.
Суворовський районний суд міста Одеси 19 жовтня 2015 року у справі № 523/1597/15-ц ухвалив рішення, яким визнав недійсним договір дарування квартири від 17 грудня 2014 року, посвідчений відповідачем, реєстраційний № 393.
Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 09 березня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції залишив без змін.
13 червня 2016 року позивач звернувся із заявою до відповідача з вимогою повернути йому правовстановлюючі документи, на підставі яких був посвідчений договір дарування квартири, укладений між ним та ОСОБА_1 , та внести зміни до Реєстру, у зв`язку з визнанням зазначеного договору дарування недійсним.
Приватний нотаріус Трубачова Г. І. у своїй відповіді від 12 липня 2016 року № 9/01-16 поставила під сумнів рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2015 року, яке набрало чинності, та відмовила у задоволенні заяви.
На підставі повторного звернення ОСОБА_2 від 07 листопада 2016 року приватний нотаріус Трубачова Г. І. 08 листопада 2016 року повернула позивачу правовстановлюючі документи на квартиру, однак державну реєстрацію права власності третьої особи не скасувала.
Із цих підстав позивач просив адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволенні, зважаючи на те, що самостійно відповідач не може здійснити скасування державної реєстрації права на нерухоме майно третьої особи за наявності відмови Суворовського районного суду міста Одеси щодо роз`яснення рішення про визнання договору недійсним та відсутності у рішенні суду наслідків недійсності такого правочину. Представник відповідача також зазначила, що на час розгляду справи існує арешт на зазначену квартиру, накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 28 березня 2017 року, тому скасування державної реєстрації є просто неможливим.
3. Представник третьої особи ОСОБА_1 під час судового розгляду справи зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не доказав, що його право власності відновлене, а реєстрація прав на нерухоме майно не скасована. Зауважив, що свідоцтво на право власності на житло від 25 липня 1995 року, яке підтверджувало право власності позивача при укладенні договору дарування з третьою особою ОСОБА_1 , за рішенням Ленінського районного суду міста Одеси від 12 березня 1996 року визнано частково недійсним, що підтверджує недобросовісність позивача при укладенні такого договору. Представник третьої особи наголошує і на тому, що в задоволенні позову суду слід відмовити з урахуванням наявності цивільної справи у Суворовському районному суді міста Одеси за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Трубачової Г. І. про визнання правочину удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності.
4. Окрім зазначених вище обставин, у цій справі було встановлено також, що після листа приватного нотаріуса від 12 липня 2016 року № 9/01-16 з відповіддю про відмову у задоволенні заяви через неповноту та неясність судового рішення позивач 30 липня 2016 року подав скаргу до Головного територіального управління юстиції в Одеській області на бездіяльність приватного нотаріуса, на яку отримав відповідь від 01 вересня 2016 року № 17-167907 про те, що приватному нотаріусу було наголошено на необхідності неухильного дотримання норм чинного законодавства та про вжиття до нього відповідних заходів у разі неусунення перешкод у виконанні рішення суду та ігнорування листа Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Також роз`яснено про право позивача звернутися за захистом своїх прав до суду.
07 листопада 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про повернення йому правовстановлюючих документів на квартиру та внесення запису до Реєстру про скасування державної реєстрації прав.
Як згадано вище, 08 листопада 2016 року позивач отримав правовстановлюючі документи на квартиру: розпорядження, свідоцтво про право власності, технічний паспорт. Проте запис про скасування державної реєстрації права власності на квартиру ОСОБА_1 до державного реєстру відповідач не вніс.
5. Одеський окружний адміністративний суд постановою від 31 березня 2017 року позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.
Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 20 вересня 2017 року рішення суду залишив без змін.
Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що в рамках цієї справи виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди не було безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду. Позовні вимоги особи ґрунтуються на протиправності дій приватного нотаріуса як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у зв`язку з недотриманням ним вимог чинного законодавства, а саме проведення державної реєстрації права власності на спірне майно. Тобто у цій справі спір про право відсутній, а підлягають оцінці виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.
6. Третя особа не погодилась із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і подала касаційну скаргу про їх скасування та закриття провадження у справі. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у вказаній справі спірні правовідносини пов`язані із невиконанням, на думку позивача, рішення суду у справі № 523/1597/15-ц (яким визнано недійсним договір дарування квартири) і цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
7. Позивач подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій приватного нотаріуса Трубачової Г. І. як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у зв`язку з відмовою нотаріуса відповідно до вимог чинного законодавства провести державну реєстрацію скасування прав на нерухоме майно (квартиру) ОСОБА_1 . Відтак висновує, що спір у цій справі не пов`язаний із невиконанням умов цивільно-правової угоди та реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно, а є публічно-правовим спором із оскарження управлінських дій суб`єкта владних повноважень у сфері реєстраційних правовідносин, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
8. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Надалі справу передано до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до пункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01 жовтня 2019 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС України.
9. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 лютого 2020 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду перевірила обґрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах наведених у касаційній скарзі доводів про недотримання цими судами правил предметної юрисдикції і дійшла таких висновків.
10. У цій справі суди встановили такі фактичні обставини.
17 грудня 2014 року позивач та третя особа уклали договір дарування нерухомого майна (квартири), який посвідчила приватний нотаріус Трубачова Г. І. (реєстровий номер 393). Цього ж дня приватний нотаріус прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18090698, згідно з яким зареєструвала право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру.
19 жовтня 2015 року Суворовський районний суд міста Одеси ухвалив рішення у справі № 523/1597/15-ц, яким визнав недійсним договір дарування квартири від 17 грудня 2014 року. Це рішення апеляційний суд Одеської області ухвалою від 09 березня 2016 року залишив без змін.
13 червня 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Трубачової Г. І. із заявою повернути йому правовстановлюючі документи на квартиру, внести зміни до Реєстру (скасувати запис про реєстрацію квартири на ім`я ОСОБА_1 ) та відновити за ним державну реєстрацію речових прав на квартиру.
12 липня 2016 року відповідачка листом за № 9/01-16 відмовила задовольнити його прохання. Відмову мотивувала тим, що його звернення до суду про визнання правочину недійсним не супроводжувалося вимогою про застосування наслідків визнання правочину недійсним. Аналіз мотивувальної та резолютивної частин рішення суду про відсутність у ОСОБА_2 права власності на квартиру за правовстановлювальними документами (неправильно визначений розмір площі, на яку він справді має право власності) унеможливлює повернення попереднього правового стану (до вчинення правочину з квартирою) та відповідної реєстрації права власності позивача на квартиру за фіктивними відомостями. Повідомила також, що суд не встановив «добросовісність набувача, яка має дуже важливе значення» та/або позбавлення ОСОБА_1 права власності з відповідними змінами у державному реєстрі про право на нерухоме майно.
30 липня 2016 року позивач подав скаргу до Головного управління юстиції в Одеській області на бездіяльність приватного нотаріуса Трубачової Г. І. , у відповіді на яку його листом від 01 вересня 2016 року № 17-1679-07 звістили, що приватному нотаріусу Трубачовій Г. І. наголосили на необхідності неухильного дотримання норм законодавчих актів й попередили, що у разі неусунення перешкод у виконанні зазначеного рішення суду та ігнорування листа Головного територіального управління юстиції в Одеській області до приватного нотаріуса Трубачової Г. І. будуть застосовані заходи відповідно до законодавства. 
Поряд з цим повідомили, що приватний нотаріус є самостійним суб`єктом правовідносин, що виникають у галузі нотаріальної діяльності. Коли приватний  нотаріус Трубачова Г. І. неналежно виконує обов`язки щодо вчинення нотаріальних актів та реєстраційних дій, позивач має право звернутись за захистом своїх прав до суду.
07 листопада 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про повернення йому правовстановлюючих документів на квартиру та внесення запису до Реєстру про скасування державної реєстрації прав та 08 листопада 2016 року отримав правовстановлюючі документи на квартиру: розпорядження, свідоцтво про право власності, технічний паспорт.
Як убачається з відомостей з Реєстру та не заперечується представником відповідача, запис про скасування державної реєстрації права власності на квартиру ОСОБА_1 до Реєстру не вносився. 
12 жовтня 2016 року Суворовський районний суд м. Одеси постановив ухвалу про повернення позовної заяви у справі № 523/14270/16а за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Трубачової Г. І. про зобов`язання вчинити певні дії. У цій ухвалі суд зазначив, що приватний нотаріус, який відмовив у вчиненні дій щодо реєстрації речових прав або їх припинення на нерухоме майно, таким чином здійснює повноваження державного реєстратора, який за своїм статусом підпадає під визначення посадової особи органу державної влади, судовий контроль за діяльністю якого здійснюють окружні адміністративні суди. З огляду на це суд роз`яснив позивачу право на звернення з таким позовом до Одеського окружного адміністративного суду.
11. Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України.
Проте з такими висновками судів не можна погодитися з огляду на таке.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
За визначенням пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
12. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
13. У справі, яка переглядається, встановлено, що спір виник стосовно майна - квартири АДРЕСА_1 .  Позивач на підставі договору дарування нерухомого майна подарував цю квартиру третій особі ОСОБА_1 . 
Договір дарування посвідчила приватний нотаріус Трубачова Г. І. і вона ж зареєструвала його у Реєстрі. 
Згодом з приводу цього майна виник спір. Як убачається з рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2015 року, спір ініціювала ОСОБА_1 , яка просила за рішенням суду виселити з подарованої їй квартири громадянку ОСОБА_3 , яка проживала в одній із кімнат квартири. ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, який обґрунтовувала тим, що позивач ОСОБА_2 не мав права дарувати частину квартири, яка йому не належала і перебувала в її користуванні.
Суд задовольнив зустрічний позов і визнав недійсним договір дарування квартири від 17 грудня 2014 року.
Зі змісту судового рішення видно, що вимог про скасування запису в Реєстрі - квартиру ніхто з учасників спору не заявляв й суд відповідного рішення стосовно цих вимог не постановляв.
Після набрання судовим рішенням законної сили ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду із вимогою зобов`язати відповідача внести до Реєстру запис про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. В основі такого звернення до суду, якщо зважити на контекст передумов, що передували цьому зверненню й фактично зумовили його, лежить воля, намір, бажання особи, яка вважає себе власником квартири, відновити до кінця (цілком) своє право власності на нерухоме майно, усунути перешкоди, які заважають здійснювати правоможності власника щодо цього майна. Однією з таких перешкод, як випливає з мотивації позовної заяви, є реєстраційний запис у Реєстрі про те, що це майно зареєстроване за ОСОБА_1 , який позивач вирішив скасувати.
Вимога скасувати реєстраційний запис спрямована насамперед проти скаржниці ( ОСОБА_1 ), яка за цим реєстраційним записом значиться власником спірного нерухомого майна (квартири). 
За своєю правовою природою ця вимога є похідною від майнових вимог у цивільній справі про визнання договору дарування недійсним, спір щодо якого цивільний суд розглянув за правилами цивільного судочинства. Сутнісно вимоги про скасування в судовому порядку реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно тісно пов`язані з цим майном, і якщо виникає цивільний спір про визнання недійсним правочину, на підставі якого відбулося перевласнення і державна реєстрація права власності на це майно, то в такому спорі вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, навіть і тоді, коли вони не були пред`явлені разом з основними вимогами про захист права власності, є (можуть бути) його складовою частиною, оскільки для повного відновлення права володіння та розпорядження квартирою необхідно припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності за іншою особою та перереєструвати це право за особою, яка за рішенням суду відновила право власності на нерухоме майно.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за правилами цивільного судочинства розглядаються також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, коли цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
Підсумовуючи наведене, можна визначити, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на нерухоме майно - квартиру є похідними від спору про визнання недійсним правочину дарування цієї квартири, який підлягав й був розглянутий загальним судом за правилами цивільного судочинства. Відтак можна зробити висновок, що за цими ознаками вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав на квартиру теж повинні (мають) розглядатися тим самим загальним судом й за правилами того самого судочинства, за яким розглядалися основні вимоги про визнання договору дарування недійсним. 
Аналогічну правову позицію про розгляд судами цивільної юрисдикції вимог щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, що підлягає розгляду в місцевому загальному суді, Велика Палата Верховного Суду сформувала раніше в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 824/998/16-а.
14. Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними заперечення позивача ОСОБА_2 про належність спору про оскарження рішення державного реєстратора із відмови провести реєстрацію скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно судам адміністративної юрисдикції.
Ці доводи могли би бути слушними тоді, коли учасник реєстраційних правовідносин - заявник (власник, інший правонабувач, сторона правочину) подав заяву та документи для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, щодо якого не встановлено заборони розпоряджатися та/або користуватися ним, немає спору про право власності чи інші правоможності стосовно цього майна, але державний реєстратор усупереч встановленим законом підставам, умовам та порядку не реалізує надані йому владні повноваження у сфері реєстраційних відносин.
У цій справі, про що зазначено вище, вимоги щодо реєстраційних дій мають іншу, відмінну від щойно описаної правової ситуації, юридичну природу. Спір у цій справі не має публічно-правового характеру, не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.  
15. Отже, доводи касаційної скарги третьої особи ОСОБА_1 є прийнятними, обґрунтованими й достатніми для того, щоб скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що розгляд справи проведений з порушенням правил предметної юрисдикції.
Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не визначили характеру та складу учасників цих спірних правовідносин, унаслідок чого дійшли помилкових висновків щодо належності спору до адміністративної юрисдикції.
16. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 5 частини першої статті 349 цього Кодексусуд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.
За правилами частини першої статті 354 КАСУкраїни суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.
За частиною третьою статті 354 КАС України в редакції Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Наведені положення в контексті ухваленого рішення у цій справі зумовлюють право позивача на подання відповідної заяви до Великої Палати Верховного Суду, за результатами розгляду якої справа має бути скерована до відповідного суду першої інстанції, який своєю чергою за положеннями частини першої статті 185 ЦПК України у редакції Закону № 460-IXперевіряє наявність підстав для залишення позовної заяви без руху відповідно до вимог цивільного процесуального закону, чинного на дату подання позовної заяви.
Керуючись статтями 238, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, ВеликаПалата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року скасувати.
Закрити провадження в адміністративній справі № 815/6832/16 за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Трубачової Ганни Іванівни, третя особа - ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити дії.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до суду цивільної юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                         М. І. Гриців
Судді:                                     Н. О. Антонюк                                               Л. М. Лобойко
Т. О. Анцупова                                              О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                            В. В. Пророк
Ю. Л. Власов                                                 Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна                                               О. М. Ситнік
О. С. Золотніков                                           О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко                                                В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв                                                  О. Г. Яновська