ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8210/20 Справа № 201/13916/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.
при секретарі - Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», - 
                    
В С Т А Н О В И В: 

               У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». 
       В обґрунтування скарги посилалась на те, що виконавчий лист мав бути повернутий без виконання, що виключає прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження. А отже постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 травня 2017 року має бути визнана неправомірною та скасована. Також, у своїй скарзі посилається на протиправність дій державного виконавця щодо стягнення із боржника виконавчого збору, суму якого вона вважає визначено необґрунтовано, а у зв`язку з незаконністю постанови про відкриття виконавчого провадження, заявниця також вважає, що і постанова про накладення арешту майна від 31 травня 2017 року є неправомірною та підлягає скасуванню. 
       З урахуванням уточнень резолютивної частини скарги заявник просила визнати неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну Олену Валентинівну скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53975755 від 31 травня 2017 року, з примусового виконання виконавчого листа № 201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська щодо боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); визнати неправомірними дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіної Олени Валентинівни в частині стягнення із боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 135 963, 57 гривень згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 53975755 від 31 травня 2017 року, з примусового виконання виконавчого листа №201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська; визнати неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну Олену Валентинівну скасувати постанову про арешт майна боржника від 31 травня 2017 року, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), винесену в межах виконавчого провадження ВП № 53975755, з примусового виконання виконавчого листа №201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська; зобов`язати старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну Олену Валентинівну вчинити усі необхідні дії, направлені на зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та виключення останньої із Єдиного реєстру боржників (а.с.178). 
       Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року cкаргу ОСОБА_1 на дії Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» задоволено.
       Визнано неправомірною та зобов`язано старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну О.В. скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53975755 від 31 травня 2017 року, з примусового виконання виконавчого листа № 201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська щодо боржника ОСОБА_1 .
       Визнано неправомірними дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Савостіної О.В. в частині стягнення із боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 135 963, 57 гривень згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 53975755 від 31 травня 2017 року, з примусового виконання виконавчого листа №201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. 
       Визнано неправомірною та зобов`язано старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну О.В. скасувати постанову про арешт майна боржника від 31 травня 2017 року, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , винесену в межах виконавчого провадження ВП № 53975755, з примусового виконання виконавчого листа №201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.
       Зобов`язано старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савостіну О.В. вчинити усі необхідні дії, направлені на зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 та виключення останньої із Єдиного реєстру боржників.
       Не погодившись з таким рішенням суду Соборний ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 в повному обсязі. 
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених скаржником вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №357 від 27 квітня 2006 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , для задоволення грошових вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/177-6 від 27 квітня 2006 року у сумі 1 359 635 (один мільйон триста п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот тридцять п`ять) грн. 74 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом – 624 365,12 грн.; сума заборгованості за відсотками – 435 693,79 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту – 163 665,61 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків – 135 911,22 грн. Встановлено спосіб реалізації вказаної квартири, що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору обміну квартири від 25 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гезь В.Н. за реєстровим номером 3494, шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», надати публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за ціни на цей вид майна.
               06 березня 2017 року на виконання зазначеного рішення суду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 201/13916/15-ц, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа вказано – 25 грудня 2016 року.
               У травні 2017 року до Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області стягувачем ПАТ «Укрсоцбанк» подано заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 201/13916/15-ц, виданого 06 березня 2017 року (а.с.38-39).
               31 травня 2017 року державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53975755 з примусового виконання виконавчого листа № 201/13916/15-ц. Також указаною постановою було стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 135 963, 57 грн.
               Крім того, 31 травня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.10).
               Задовольняючи вимоги скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувачем був пропущений, що було підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, проте державним виконавцем даного факту не враховано, що призвело до винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, яка підлягає скасуванню, а оскільки постанова про арешт майна боржника від 31 травня 2017 року була прийнята в зв`язку з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, тому вона також є неправомірною. 
               Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
               Щодо оскарження ухвали суду першої інстанції в частині вимог про визнання дій державного виконавця по стягненню виконавчого збору неправомірними, колегія суддів зазначає наступне.
               У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
               За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
               За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
               Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
               Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
               05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.
               Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
               Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
               Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
               З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
               Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18).
               Оскаржувана постанова державного виконавця від 31 травня 2017 року винесена та оскаржена після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, за яким категорія справ щодо оскарження рішення державного виконавця про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі в частині оскарження пункту 3, яким стягнуто виконавчий збір, постанови державного виконавця від 31 травня 2017 року підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
               Щодо оскарження дій державного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вказує на наступне. 
               Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 2677-VI) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 2) інші виконавчі документи – протягом року, якщо інше не передбачено законом. Судове рішення, на підставі якого було видано виконавчий лист № 201/13916/15-ц, в силу положень ст. 233 ЦПК України (в редакції Закону 1618-ІV від 18 березня 2004 року) набрало законної сили 25 грудня 2015 року. Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа на момент набрання рішенням законної сили становив один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили. При цьому, стягувач звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження лише у травні 2017 року, тобто з пропуском строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
               Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.        
               Відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року — чинний на момент прийняття рішення) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Відповідно до частини п`ятої Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи, видані до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року – чинний на момент прийняття рішення) пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом, тобто протягом трьох років.
               Після набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року- чинного на момент прийняття рішення) виконавчі документи, незалежно від того коли вони видані і скільки разів пред`являлись до виконання, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
               Судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми процесуального права, передбачені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону 1404- VIII чинного на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2017 року).
               В оскаржуваній ухвалі, суд зазначає норми ЗУ «Про виконавче провадження», а саме ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 2677-VI від 04.11.2010 року , до якої на момент прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2017 року були внесені зміни. 
               Отже, строк пред`явлення виконавчого листа №201/13916/15-ц виданого 06.03.2017 року Жовтневий районним судом м. Дніпропетровська про звернення стягнення на предмет іпотеки складає три роки, тобто до 25.12.2018 року.
               Таким чином, висновок суду про необхідність скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2017 року з підстав пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є помилковим.
               Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, скаржник ОСОБА_1 вказувала на незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження посилаючись на вимоги ЗУ “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”.
               Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
               Згідно статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (пункт 9 частини першої). 
               Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п?ята).
               07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: a>таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
               Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
               Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
               З матеріалів справи вбачається, що кредит, отриманий ОСОБА_1 , є споживчим та укладений в іноземній валюті, на дані правовідносини поширюються приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
               Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у розумінні пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою повернення виконавчого документа стягувачу.
               Разом з тим, зміст статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає підстави повернення стягувачу виконавчого документа, за яким відкрито виконавче провадження.
               Тобто, встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборона щодо звернення стягнення на майно боржника стосується заходів примусового виконання рішень (конкретних дій, спрямованих державним виконавцем на виконання рішення суду), а не дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження.
               Відкриття виконавчого провадження засвідчує обставини пред`явлення виконавчого документа до виконання та є юридичном фактом, з яким пов`язується обчислення перебігу строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.
               Таким чином, постанова державного виконавця від 31 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження є правомірною.
               Щодо оскарження дій державного виконавця в частині винесення постанови про арешт майна боржника, колегія суддів вказує на наступне. 
       Відповідно до ст. 56 ЗУ “Про виконавче провадження”, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
       Таким чином, після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем цілком правомірно було накладено арешт на майно боржника.
       Згідно п. 1 ст. 40 ЗУ “Про виконавче провадження”, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. 
       Враховуючи, що виконавчий збір не було стягнуто з боржника, а питання правомірності такого стягнення в даному провадженні не вирішено, оскільки віднесено до юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.
       Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги закону, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, провадження у справі в частині оскарження пункту 3, яким стягнуто виконавчий збір, постанови державного виконавця від 31 травня 2017 року закрити, а в решті вимог скарги ОСОБА_1 відмовити.
       Вирішуючи питання розподілу судових витрат, у відповідності вимогам ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що Соборному відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн. відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, а їх апеляційну скаргу вирішено задовольнити частково, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 102 грн. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 377 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) — задовольнити частково. 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року — скасувати.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в частині оскарження пункту 3, постанови державного виконавця від 31 травня 2017 року, яким стягнуто виконавчий збір, - закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства). 
У задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 102 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               Л.О. Каратаєва

                                                                               І.Ю. Ткаченко