ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1450/20 Справа № 932/8867/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Карягіна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Кононенко  О. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Кононенко О.М., за участі представника потерпілого Гури Ю.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року, щодо :
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого директором Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 
у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В:
За цією постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП, та закрито провадження по адміністративній справі, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. 
За висновком суду, доведено порушення  ОСОБА_1 .  Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме визнано неправомірною за його підписом відмова листом від 10.06.2020 року за вих. №7/3-1197 в наданні інформації за інформаційним запитом голови Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 від 14.05.2020 року за вих. №1609/39 до Дніпровської міської ради щодо надання інформації стосовно земельних ділянок, які розташовані у м. Дніпро та перебувають у комунальній власності.
Суд мотивував своє рішенням тим, що законодавча вимога щодо відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк ( ч.1 ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», насамперед є гарантією того, що надання інформації запитувачам не призведе до надмірних витрат розпорядника інформації, що може негативно вплинути на виконання ним своїх повноважень. Однак зазначені положення не можуть використовуватись розпорядником інформації як легальний механізм, який надає підстави нівелювання права кожного на доступ до публічної інформації.
Суд першої інстанції зазначив, що практика розпорядника інформації, зокрема, Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради щодо відмови у наданні 10 перших сторінок з одночасним повідомленням про необхідність відшкодування витрат на виготовлення копій решти документів суперечить меті зазначеного Закону та ставить під загрозу механізм забезпечення розпорядниками права на доступ до публічної інформації, становить ризики щодо прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень. У разі невідшкодування витрат запитувачем інформації у визначений строк, перші безкоштовні 10 сторінок запитуваної інформації не надаються, а тому запитувач інформації позбавлений конституційного права на доступ до інформації.
Вирішуючи питання накладення стягнення, суд встановив, що строк накладення адміністративного стягнення відповідно до ч.2 ст. 38 КУпАП на день розгляду справи закінчився, а тому закрив провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП.
В обґрунтування вказує, що він не був належним чином повідомлений про час місце розгляду справи, що свідчить про порушення судом вимог статті 268 КУпАП, що є підставою для скасування судового рішення.
Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням встановленого частиною 2 статті 254 КУпАП строку, оскільки протокол про адміністративне правопорушення був складений 29 липня 2020 року, а особу правопорушника встановлено ще в червні 2020 року, однак суд першої інстанції вказану обставину поза увагою.
Крім того вказує, що долучені до протоколу про адміністративне правопорушення копії, не завірені належним чином, що дають підстави для сумнівів в їх відповідності оригіналам і не можуть бути доказами у справі. 
Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення не підписаний а ні особою, що його склала, ані потерпілим, що свідчить про порушення його права. Також зазначає, що оскільки скаргу подавала юридична особа “Інформаційне агентство Антикорупційна правозахисна рада”, то у відповідності до вимог статті 269 КУпАП їй не могло бути завдано ані матеріальної шкоди, ані моральної шкоди, тому цей протокол не може бути доказом.
Окрім цього вказує, що поєднання закриття справи із одночасним визнанням вини є взаємовиключними рішеннями і, на його думку, постанова суду про закриття справи на підставі статті 38 КУпАП повинна презумувати невинність особи в його вчиненні.
Зазначає, що юридична особа “Інформаційне агентство Антикорупційна правозахисна рада” зловживає своїм правом на доступ до інформації, від них надійшло 265 запитів на інформацію, на які надано своєчасні, повні відповіді і йому ніхто не відмовляв в наданні інформації. Проте юридичній особі запропоновано було оплатити витрати, пов`язані з виготовленням копій, оскільки документи містили більше 10 сторінок, а надати безкоштовно 10 аркушів не було можливим, оскільки це цілісні документи.
Крім того, вважає, що особисто ОСОБА_2 не підписував інформаційні запити, а відбувалося накладення відсканованого підпису на інформаційних запитах в електронному варіанті і за таких обставин відсутнє особисте волевиявлення особи на підписання та подання даних запитів. 
Також звертає увагу на відсутність електронного цифрового підписи ОСОБА_3 на електронному документі, а тому відсутні підстави вважати, що цей документ оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. 
Зазначає, що з Закону України “Про інформацію” та Пленуму Вищого адміністративного суду України “Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації” вбачається невизначеність у способі дій розпорядника під час надання перших сторінок копій документів, тому з метою встановлення чіткого способу дій посадових осіб під час розгляду запитів розпорядженням міського голови від 27.06.2017 року № 655-р “Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію Дніпровською міською радою” та наказом директора Департаменту по роботі з активами від 29.11.2017 року № 213-УД встановлено порядок надання копій запитуваних документів в повному обсязі після відшкодування заявником фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк документів, тому порушень директора департаменту під час розгляду запиту не було.
Також ОСОБА_1 вказує, що він діяв у порядку, визначеному вказаними розпорядженням міського голови та наказу директора Департаменту по роботі з активами, так як на законодавчому рівні не врегульовано надання розпорядником інформації перших 10 сторінок документа безкоштовно, одночасно з повідомленням запитувача про необхідність відшкодування витрат або повідомленням про відмову в задоволенні запиту у зв`язку з невідшкодуванням витрат. Відповідно до КУпАП якщо дії особи не є такими, що могли б розцінюватися як правопорушення, то відсутня і сама подія адміністративного правопорушення, тому вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП і провадження по справі підлягає закриттю саме на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання до апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, про поважні причини свого не прибуття на момент розгляду справи не повідомили, тому, відповідно до ст. 294 КУпАП, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши представника потерпілого Гура Ю.М., який заперечував проти апеляції, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх із викладеними доводами, щодо незаконності та протиправності прийнятого судового рішення, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Дані вимоги, судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, а саме в порушенні Закону України "Про доступ до публічної інформації", зокрема у неправомірній відмові в наданні інформації, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи, досліджених в суді першої інстанції та висновки щодо правової оцінки яких перевірені судом апеляційної інстанції.  
Так, судом першої інстанції встановлені обставини вчинення  ОСОБА_1  адміністративного правопорушення, на підставі яких суд зробив висновок про доведеність вчинення останнім інкримінованого йому правопорушення, з чим погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок суду об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими судом доказами в їх сукупності, що містяться в матеріалах справи, зокрема: копією інформаційного запиту голови громадської організації «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2  від 14.05.2020 року за вих. № 1609/39 до Дніпровської міської ради щодо надання інформації стосовно земельних ділянок, які розташовані у м. Дніпро та перебувають у комунальній власності; відповідю Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 20.05.2020 року за вих. № 3/7-1000, за підписом директора ОСОБА_1 , про продовження строку розгляду інформаційного запиту до 20 робочих днів; відповідю Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 10.06.2020 року за вих. № 7/3-1197, за підписом директора ОСОБА_1 , на інформаційний запит потерпілого  ОСОБА_2 , якою відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено потерпілому  ОСОБА_2  про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк запитуваної інформації; Положенням про департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради та розпорядженням Дніпровського міського голови № 1-23/6-рк від 23.06.2017 року про призначення ОСОБА_1  директором Департаменту по роботи з активами Дніпровської міської ради, а також іншими матеріалами справи. 
Всі докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 , визнаються судом належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.
Досліджені та перевірені обставини у їх сукупності, поза розумним сумнівом свідчать про винуватість  ОСОБА_1 , у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме неправомірній відмові у наданні інформації , та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_1 , про кваліфікацію його дій за частиною 2 статті 212-3 КУпАП та про закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, виходячи з наступного. 
За приписами частини 2 та 3 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. 
Згідно до статі 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (Далі – Закону), публічна інформація – відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації, здійсненням громадського контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації та юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації ( ст.ст. 3, 4 Закону).
Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах, зокрема прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 19 Закону запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. 
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Так, ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, яке виразилося у порушенні Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто у неправомірній відмові в наданні інформації за інформаційним запитом, а саме відповіддю Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 10.06.2020 року за підписом директора ОСОБА_1 відмовлено у наданні перших десяти сторінок запитуваних документів та роз`яснено потерпілому про необхідність відшкодування фактичних витрат на копіювання та друк запитуваної інформації. 
Проте, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі, якщо особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком. Частиною 1 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. 
Конституційний Суд України в ухвалі щодо необхідності офіційного тлумачення частини 1 статті 21 Закону зазначив, що положення частини другої статті 21 Закону викладені чітко, зрозуміло і передбачають відшкодування запитувачем фактичних витрат на копіювання та друк документів понад встановлену Законом кількість сторінок, а тому не потребують офіційної інтерпретації (ухвала від 25.06.2013 р. № 29-у/2013). 
Таким чином, якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з копіюванням документів понад встановлений обсяг. 
Копії десяти сторінок документу надаються безкоштовно. Виставлення рахунку на оплату відшкодування витрат, пов`язаних з копіюванням та друком, всього об`єму запитуваної інформації (копій документів) є неправомірним та таким, що суперечить положенням вказаного Закону. Таке право не залежить від оплати запитувачем витрат на копіювання або друк понад 10 сторінок запитуваної інформації. Це означає, що безкоштовні 10 сторінок надаються з першою відповіддю на запит.
Отже, висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212-3 КУпАП у виді неправомірної відмови в наданні інформації за інформаційним запитом є такими, що ґрунтуються на правильному тлумаченні Закону України “Про доступ до публічної інформації”.
Крім того, в цій справі обов`язок службової особи надати відповідь на інформаційний запит підтверджується наступним. 
Як видно зі змісту запиту, голова Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 запитував інформацію, яка відповідає ознаці “становить суспільний інтерес”. В обґрунтування інформаційного запиту, ОСОБА_2 зазначив, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, зокрема, якщо її поширенню сприяє виявлення корупційних правопорушень.
В інформаційному запиті суб`єкт звернення слушно посилається на підпункт 12 пункту 6.4 частини 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», згідно з яким інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє, зокрема виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до положень частини 4 статті 21 Закону при наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується. 
Також, як видно із запиту суб`єкт звернення просив надати йому відповідь на запит, в тому числі шляхом надсилання на електронні адреси, зазначені в запиті. На вказані електронні адреси були направлені тільки повідомлення про продовження розгляду запиту та повідомлення про результати розгляду запиту. 
Положення Закону передбачають, що особа має право вибирати на власний розсуд джерела отримання запитуваної інформації, а саме через письмовий запит чи в інший спосіб. Це стосується також і форми запитуваної інформації: паперова чи електронна. Положеннями Закону не передбачено оплати інформації за сканування документів розпоряднику інформації з метою її надання в електронному вигляді. Вказаним Законом встановлено обов`язок запитувача на відшкодування фактичних витрат розпоряднику інформації виключно на копіювання та друк документів, якщо їх обсяг становить більш як 10 сторінок.
Не передбачено обов`язку запитувача відшкодовувати фактичні витрати розпорядника інформації за її надання в електронному вигляді і постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 № 740 «Про затвердження граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію» сканування не визначено як вид копіювання документу та не встановлено відповідних граничних норм розміру оплати відповідних витрат. У випадку ж якщо запитувана інформація вже міститься у електронній формі надання її в такій же формі оплатно є необґрунтованим та неправомірним, оскільки жодних витрат розпорядником не здійснюється. 
Мотивування відмови в наданні такої інформації взагалі не містить чому розпорядник інформації відмовляє в наданні запитуваних документів в електронному виді та інформації, яка становить суспільний інтерес, що надається безоплатно (або чому вважає, що запитувана інформація не відноситься до такої).
Таким чином, у суду апеляційної інстанції немає жодного сумніву, що в даній конкретній справі розпорядник інформації зобов`язаний був надати інформацію на запит голови Інформаційного агентства ГО «Антикорупційна правозахисна рада» ОСОБА_2 і відмова в задоволенні такого запиту суперечить положенням Закону, за що і передбачена відповідальність частиною 2 статті 213-3 КУпАП. 
Посилання в апеляції на розпорядження міського голови від 27.06.2017 № 655-р “Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію Дніпровською міською радою” та наказу директора департаменту по роботі з активами від 29.11.2017 № 213-УД “Про затвердження Порядку відшкодування фактичних витрат на копіювання (сканування) або друк копій документів, що надаються за запитом на інформацію департаментом по роботі з активами Дніпровською міською радою” і твердження, що ОСОБА_1 діяв у порядку, визначеному вказаними документами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з таких підстав. 
Положення будь-яких нормативно-правових актів в частині регулювання суспільних відносин, пов`язаних з порядком здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, не можуть суперечити Закону України «Про доступ до публічної інформації», який є спеціальним щодо спірних правовідносин. Зазначене правило прямо слідує з вимог частини 4 статті 13 Закону, відповідно до яких усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 звернувся з інформаційним запитом у формі електронного документа, однак не підписав його електронним цифровим підписом, що, на думку апелянта, є обов`язковим елементом при надісланні електронного документа, тому цей запит взагалі підлягав поверненню і не повинен був розглядатися, оскільки Закон не вимагає щоб запит на доступ до публічної інформації був підписаний електронним цифровим підписом і, як зазначено вище, Законом не передбачено обмежень щодо вибору способу отримання запитуваної інформації. Про це свідчить частина 5 статті 19 Закону, якою передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси. 
Окрім цього, посилання ОСОБА_1 на положення Закону України “Про електронний цифровий підпис” є неприйнятними, тому що цей закон станом на день звернення суб`єкта з інформаційним запитом та на день подання апеляційної скарги втратив чинність. 
Суд апеляційної інстанції, оцінюючи доводи щодо непідписання інформаційного запиту особисто ОСОБА_2 вважає їх помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази цієї обставини, а враховуючи той факт, що в подальшому до суду першої інстанції ОСОБА_2 подавались процесуальні документи з оригіналом підпису, то не виникає сумнівів щодо суб`єкта запитувача та його волевиявлення у виді звернення з відповідним запитом у цій справі та його заінтересованості в їх подальшій долі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений з порушенням встановленого частиною 2 статті 254 КУпАП строку, проте суд першої інстанції залишив ці обставини поза увагою і не надав їм відповідної оцінки, апеляційний суд розцінює як необґрунтовані, виходячи з наступного.
За змістом положень статті 254 КУпАП, строк для складання адміністративного протоколу починає свій відлік після того, як в посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій. 
Як видно з матеріалів справи, 23 липня 2020 за Вих. № 5866.2/С/680.7/20/20/46 Регіональний представник Уповноваженого ВРУ з прав людини у Дніпропетровській області Кокшарова Т. надіслала запит Голові Дніпровської міської ради Філатову Б.А. на отримання низки копій документів документів за фактом ненадання відповіді на інформаційні запити ОСОБА_2 , в тому числі по цій справі, для вирішення питання щодо встановлення особи, причетної до вчинення цього правопорушення та наявності в діях особи складу правопорушення.
Згідно з запитом, копії зазначених матеріалів, завірених належним чином, мали бути надані безпосередньо ОСОБА_1 29.07.2020 року під час надання ним пояснень. Враховуючи відсутність в матеріалах справи супровідного листа з відміткою про дату та номер вхідної кореспонденції, а саме документів, які витребувані Регіональним представником Уповноваженого ВРУ, то слід дійти висновку, що вищезазначені документи були надані особисто ОСОБА_1 безпосередньо під час надання ним письмових пояснень 29.07.2020 року, тобто в день складення протоколу. 
Отже, після отримання та опрацювання відомостей, які були необхідні для складення протоколу (положення про департамент, наказу про призначення директора департаменту), тобто безпосередньо встановлення особи, яка за твердженням посадової особи, уповноваженої складати протокол, вчинила це правопорушення, такий протокол стосовно ОСОБА_1 був складений. 
Таким чином, строк, передбачений частиною 2 статті 254 КУпАП для складення протоколу про адміністративне правопорушення, не порушений, у зв`язку з чим відповідні доводи ОСОБА_1 є безпідставними. 
Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість протоколу про адміністративне правопорушення в якості доказу, оскільки він не підписаний особою, яка його склала, спростовуються матеріалами справи, з яких видно, що останній аркуш протоколу стосовно ОСОБА_1 містить підпис ОСОБА_4 , - особою, яка його склала.
Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо неналежного завірення копій документів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки вони є суто формальними. Копії документів, долучених до протоколу Дніпровською міською радою прошиті та скріплені печаткою, копії документів, які долучені особою, яка склала протокол, завірені її підписом і також прошиті.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_1 на участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, то апеляційний суд не може їх розцінити як підстава для скасування оскарженої ухвали та відсутність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, оскільки в суді першої інстанції він був представлений захисником Ткаченком С.М., який надавав ефективну та належну правову допомогу, а в суді апеляційної інстанції право ОСОБА_1 на особисту участь в судовому розгляді не було обмежено, про розгляд справи як він так і його представник адвокат Ткаченко С.М. були належним чином повідомлені, про що є відповідні письмові розписки в матеріалах справи. 
Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності прийняття рішення про закриття справи із одночасним визнанням вини, які, на думку ОСОБА_1 , є взаємовиключними рішеннями, у зв`язку з чим постанова суду про закриття справи на підставі статті 38 КУпАП повинна презумувати невинність особи в його вчиненні, тому вважає необґрунтованим рішення місцевого суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП поєднаним із визнанням вини, суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя зобов`язаний з`ясувати, зокрема чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності...
З огляду на те, що закінчення строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП являється нереабілітуючою підставою закриття справи про адміністративне правопорушення, така підстава не може бути застосована до осіб, які не вчиняли адміністративного правопорушення або їх вина у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена у встановленому законом порядку. До таких осіб слід застосовувати реабілітуючі підстави закриття справи, передбачені пунктів 1-4 частини 1 статті 247 КУпАП.
Отже, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, у будь-якому разі, суди (судді) мають забезпечити всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин, передбачених статтею 280 КУпАП.
Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними статтею 38 КУпАП, а передбачений статтею 277 КУпАП, що є гарантією всебічного, об`єктивного і повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Таким чином, закриваючи справу у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП) і не встановлюючи вину особи та інші обставини, передбачені статті 280 КУпАП, суд фактично не виконує свою основну функцію — здійснення правосуддя. 
Таким чином, системний аналіз норм КУпАП вказує на те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, можливо виключно у разі встановлення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Суд першої інстанції розглянув справу із дотриманням вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, докази під час розгляду справи перевірені на їх допустимість, належність та достатність, відповідно до ст. 252 КУпАП.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді, не встановлено.
       Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду без змін.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-
П О С Т А Н О В ИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року, щодо ОСОБА_1 , у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя                                                               О.М. Кононенко