ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/1151/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Кругового О.О.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року по адміністративній справі №280/1151/20, розглянутої у спрощеному провадженні 
за позовом   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання  вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20.02.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – ВЧ НОМЕР_1 НГ України), в якому просить визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 01 серпня 2016 року розмірі 9 156 грн.;
стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 01.08.2016 року по день прийняття рішення судом у розмірі 584 676 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем його прав та інтересів в частині не нарахування та невиплати зазначеної компенсації, а також наявністю в нього права на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку.
У відзиві на позов відповідач зазначає про безпідставність заявлених позивачем вимог та посилається на порушення ним строку звернення до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не перерахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.03.2015 року по 01.08.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2016 року;
зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу  грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.03.2015 року по 01.08.2016 року в розмірі 9 156 грн.
стягнено з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня  після звільнення - 02.08.2016 року по день прийняття рішення  в розмірі 208 388 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та у задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на доводах, викладених у  відзиві на позов.
Частиною 1,2 ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1,2,3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.2 та ч.4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року  відповідає в повному обсязі, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
В частині позовних вимог ОСОБА_1 визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 01.08.2016 року розмірі 9 156 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 12  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII   визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки»  визначено, що, зокрема  учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 17,18,19  ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року  (далі -  Закон №2011-XII), в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Абзацом 3 п. 14  ст. 10-1 Закону №2011-XII  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Пунктом 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року  визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18(Пз/9901/4/19).
Із матеріалів справи вбачається, що  наказом першого заступника командира ВЧ НОМЕР_1 НГ України №63 від 27.03.2015 року солдата ОСОБА_1 з 27.03.2015 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Згідно  посвідчення НОМЕР_2 від 12.08.2015 року ОСОБА_1   є учасником бойових дій.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 НГ України №49 о/с від 01.08.2016 року старшого солдата ОСОБА_1 , звільнено з військової служби в запас відповідно до п. «г» ч. 6 ст. 26   Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу, з наданням щорічної основної відпустки за 2015 рік  терміном на 8 календарних днів.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 НГ України №163 від 01.08.2016 року виключено старшого солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, після закінчення основної щорічної відпустки за 2015-2016 роки.
Водночас як вбачається зі змісту даного наказу позивачу під час звільнення, а також  в подальшому, що відповідачем не заперечується,  не виплачено грошову компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 27.03.2015 року по 01.08.2016 року.
Враховуючи дані обставини суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання зазначеної бездіяльності відповідача протиправною та визначення йому зобов`язання виплатити позивачу дану компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 01.08.2016 року.
В частині позовних вимог ОСОБА_1  відносно стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 01.08.2016 року по день прийняття рішення судом рішення у розмірі 584 676 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Порядок проходження військової служби та звільнення з військової служби регулюється спеціальним законодавством.
Водночас спеціальними нормативно-правовими не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки позбавляє їх гарантій та права на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб, створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Однак норми  КЗпП України  підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Статтею 116 КЗпП України  визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1  ст. 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у ст.116,117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення з ним остаточного розрахунку, а саме нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з   27.03.2015 року по 01.08.2016 року та на час винесення судом першої інстанції рішення по справі дана виплата не здійснена, судом вірно встановлено про наявність в відповідача обов`язку щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день прийняття рішення – 30.03.2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року  затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з довідки ВЧ 3057 НГ України №09156 від 26.09.2016 року,   за останні два повні календарні місяці перед звільненням позивача йому нараховано грошове забезпечення (заробітна плата) в червні 2016 року в розмірі 11  004,13 грн., в липні 2016 року в розмірі 8  954,77 грн.  Протягом цих двох місяців     позивач відпрацював 61 робочий день, а тому середньоденний заробіток позивача становить    суму    327 грн.   (11  004,13 + 8  954,77/ 61).
Кількість робочих днів за період з 02.08.2016 року по 30.03.2020 року становить 1336 днів, середній заробіток за час затримки ОСОБА_1 розрахунку при звільненні становить суму 436  872 грн. (327 х 1336).
При звільненні позивачу було виплачено 10 017,33 грн., що підтверджується довідкою ВЧ 3057 НГ України №09156 від 26.09.2016 року, тоді як належало до виплати 19 173,33 грн., тобто не виплачено кошти у сумі 9 156 грн. (компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки).
Враховуючи розмір недоплаченої суми – 9 156 грн. та істотність невиплаченої частки порівняно із загальною сумою, яка належала до виплати при звільненні, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 47,7% від загальної суми нарахованого середнього заробітку за 1336 дні затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.08.2016  року по 30.03.2020 року, що становить 208 388 грн. (1336 днів х 327 грн /47,7%.).
Аналогічна позиція викладена Касаційним адміністративним судом Верховного Суду в постанові від 05.03.2020 року по справі № 809/1910/14.
Доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовною вимогою відносно виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, спростовуються приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України щодо не обмеження особи строком звернення до суду в частині стягнення належної йому суми заробітної плати.
Посилання відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовною вимогою відносно відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, також спростовуються висновками Касаційного адміністративного суду  Верховного Суду в постанові від 12.08.2020 року по справі №400/3151/19 (К/9901/12644/20), відповідно до яких лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові), починається перебіг строку, визначеного ч. 1  ст. 233 КЗпП України.
Доводами апеляційної скарги позивача зазначені обставини не спростовуються.
Оскільки судом першої інстанції  в повному обсязі з`ясовано обставини справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального права, відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року по адміністративній справі №280/1151/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 21 жовтня 2020 року, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий