ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18024/20                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
за участю представників сторін:
від позивача - Денисюк Д.Г.,
від відповідача - Крайчинський С.С., адвокат Демченко І.І.,
третя особа - адвокат Метенко Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Приватного виконавця виконавчого округа міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння», про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Приватного виконавця виконавчого округа міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - позивач, АТ «Укртрансгаз») звернулось у суд з позовом до Приватного виконавця виконавчого округа міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича (далі - відповідач, приватний виконавець Крайчинський С.С.) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди та стягнення такої. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року до участі у справі залучено третю осу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (далі - тертя особа, ПАТ «ВК «Укрнафтобуріння»)
Рішенням суду від 13 листопада 2020 позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця від 21 липня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 10890725,60 грн. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, просять його скасувати. АТ «Укртрансгаз» просить постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Відповідач за результатами розгляду апеляційної скарги просить постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги АТ «Укртрансгаз» зазначає, що виконавчим документом, на підставі якого підлягає стягненню основна винагорода приватного виконавця, є постанова про стягнення основної винагороди. Отже, чинність постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для стягнення такої винагороди, а за результатами скасування постанови про стягнення основної винагороди, така винагорода підлягає поверненню. Наголошує на тому, що метою звернення до суду є відновлення порушених майнових прав унаслідок стягнення коштів у розмірі 10890725,60 грн., а тому скасування постанови без повернення зазначених коштів не призводить до бажаного результата.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наголошує на тому, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено такої підстави для повернення виконавчого документа без виконання як неподання представником стягувача разом із заявою про примусове виконання рішення документа, що підтверджує його повноваження. На переконання відповідача, місцевий суд дійшов помилкового висновку про необхідність надання уповноваженою особою стягувача окрім довіреності ще й ордера або доручення органа чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договора про надання правової допомоги. Акцентує увагу на тому, що постанова про стягнення основної винагороди підлягає оскарженню в порядку господарського судочинства, оскільки є рішенням, прийнятим в процесі виконання наказа Господарського суду міста Києва.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження у справі, з наступних підстав.
Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з відповідним позовом, АТ «Укртрансгаз» зазначає, що на підтвердження повноважень особи, яка подала заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі наказа Господарського суду міста Києва, виданого 16 липня 2020 року, надано копію довіреності без ордера або договора про надання правової допомоги в межах виконавчого провадження.
Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вчинені дії з приводу необхідності пересвідчитись у наявності у ОСОБА_1 належних документів на підтвердження повноважень для здійснення представництва ПАТ «ВК «Укрнафтобуріння» саме як адвокатом, а також неподання останнім таких документів одночасно з заявою про відкриття виконавчого провадження. Проте, суму основної винагороди не може бути повернено, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження, пункт 3 якої передбачає стягнення такої суми, позивачем не оскаржується і є чинною. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.
Частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Згідно пункта 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами пункта 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Зі змісту пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Так, виникнення спірних правовідносин у даній справі зумовлено незгодою позивача з діями та рішеннями приватного виконавця щодо виконання наказа Господарського суду міста Києва, виданого 16 липня 2020 року.
Відповідно до положень статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України       учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Положеннями статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №1404-VIII), закріплено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби.
Частиною 1 цієї правової норми визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Отже, наведена правова норма містить правило, відповідно до якого оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця щодо виконання судового рішення здійснюється до того суду, який таке рішення ухвалив.
Будь-яких особливостей чи винятків із наведеного правила щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збора, про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафа норми      Закону України №1404-VIII      чи будь-якого іншого законодавчого акту не містять.
Частина 2 статті 74 Закону України №1404-VIII передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Аналіз правової конструкції наведеної правової норми свідчить, що словосполучення «у тому числі постанов державного виконавця про стягнення основної винагороди, <…> штрафів <…>» (родовий відмінок) стосується словосполучення «щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб)» (родовий відмінок), а не «рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби» (називний відмінок).
Тобто, наведені положення частини 2 статті 74 Закону України №1404-VIII     жодним чином не поширюють юрисдикцію адміністративних судів на оскарження власне постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, а встановлюють компетенцію адміністративного суду до позовів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця щодо виконання перелічених постанов.
Отже, постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди може бути оскаржена сторонами виконавчого провадження виключно до суду, який видав виконавчий документ.
Відтак, застосуванню підлягає частина 1 статті 74 Закону України №1404-VIII, відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Таким чином, оскільки ГПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого в порядку господарського судочинства, а оскаржувана постанова про стягнення з боржника основної винагороди прийнята саме в рамках виконавчого провадження з примусового виконання наказа господарського суду, колегія суддів приходить до висновку, що питання оскарження такої постанови належить до юрисдикції господарського суду, тому така вимога не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Доходячи такого висновку, колегія суддів ураховує висновки Верховного Суду із зазначеного питання, викладені у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 20 січня 2019 року у справі № 161/8267/17    та від 29 вересня 2020 року у справі №№ 295/6656/14-ц. У цих справах, здійснюючи тлумачення частини 2 статті 74 Закону України №1404-VIII, Верховний Суд висловив позицію, що належним судом до подібних спорів є суд адміністративної юрисдикції. Проте, колегія суддів з такою позицією Верховного Суду погодитися не може, адже уважає її такою, що суперечить змісту та суті вищеозначеної правової норми, та є наслідком неправильного синтаксичного розбору відповідного речення, викладеного у ній. У зв`язку з цим, висновки Верховного Суду у справах, що наведені вище, судова колегія у даній справі не застосовує.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України      судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі. 
Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Приватного виконавця виконавчого округа міста Києва Крайчинського Сергія Станіславовича задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року скасувати.
Провадження у справі закрити.
Роз`яснити Акціонерному товариству «Укртрансгаз», що розгляд його вимог віднесено до господарської юрисдикції та що воно вправі протягом десяти днів з дня отримання постанови апеляційного суду звернутися до цього суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька