КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа №370/2754/14-ц 
провадження №22-ц/824/8208/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Болотова Є.В., Музичко С.Г.	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: представник відповідача Красовський В.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року
за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 223367717 від 13 серпня 2008 року, що станом на 01 вересня 2014 року складає 133 043, 10 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 744 742,11 грн та стягнути судовий збір.
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним. Просив визнати недійсною умову кредитного договору № 223367717 від 13 серпня 2008 року, яка встановлює пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання за споживчим кредитом.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 223367717 від 13 серпня 2008 року, що станом на 01 вересня 2014 року складає 133 043,10 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 744 742,11 грн та судовий збір у сумі 3 654,00 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. /т. 2 а.с.119-121 /
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, у задоволенні вимог первісного позову відмовити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, зазначає, що суд не повідомив його про дату та час судового засідання та розглянув справу без участі відповідача або його представника. Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву позивача про зміну предмета позову, так як даною заявою було змінено як предмет так і підставу позову одночасно. При цьому суд не перевірив сплату позивачем судового збору у зв`язку зі зміною предмета позову. Також відповідач зазначає, що в справі не міститься жодного доказу отримання відповідачем кредитних коштів у доларах США, оскільки в матеріалах справи відсутня заява на видачу готівки підписана ОСОБА_1 . Крім того, відповідач зазначає, що судом задоволені вимоги про стягнення пені, яка була нарахована в доларах США, з переведенням з доларів США у гривню по курсу НБУ, що діяв на момент розрахунку, а не шляхом щоденного перерахунку курсу іноземної валюти по відношенню до гривні. Судом безпідставно не була застосована до вимог позивача позовна давність, хоча про це просив відповідач. Разом із тим, до зустрічного позову позовна давність була застосована, хоча відповідної заяви позивач не подавав. Серед іншого відповідач вважає, що суд необґрунтовано відмовив у призначенні бухгалтерсько-економічної експертизи.
Постановою апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 і в цій частині ухвалено нове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним задоволено.
Визнано недійсним умову викладену в п. 16.3 кредитного договору № 223367717, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , яка встановлює пеню у розмірі 1 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року змінено в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», зазначивши що стягненню підлягає 84 780,41 доларів США , що в еквіваленті по курсу НБУ на час зміни позову станом на 01 вересня 2014 року становило 1 111 819,79 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. /т. 2 а.с. 187-198/
ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Київської області від 14 березня 2018 року скасовано. Передано справу № 370/2754/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційним судом наголошено на тому, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи 26 червня 2017 року, 09 серпня 2017 року, оскільки рекомендоване повідомлення повернулося до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» /т. 2 а. с. 107-1, 114/.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що не був повідомлений про судовий розгляд справи та суд розглянув справу без участі відповідача або його представника /а. с. 134 т. 2/.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.
Касаційна інстанція наголошує на тому, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи 26 червня 2017 року, 09 серпня 2017 року, оскільки рекомендоване повідомлення повернулося до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» /т. 2 арк. спр. 107-1, 114/.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також наголошує на тому, що суд не повідомив його про дату та час проведення судового засідання та розглянув справу без участі відповідача або його представника.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18) зроблено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».
Одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказував, що не був повідомлений про судовий розгляд справи та суд розглянув справу без участі відповідача або його представника.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі у зв`язку з порушенням норм процесуального права.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судом встановлено, що 13.08.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №223367717 з додатковими угодами, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60 900 дол. США 00 центів на 240 місяців по 13.08.2028 року зі сплатою 13,85 % річних, що підтверджується кредитним договором №223367717 від 13.08.2008 року, /т. 1 а.с.13-27/.
Відповідно до п. 7.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячними ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів (додаток 1 до кредитного договору).
У разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до договору (п. 9.1. кредитного договору).
Зокрема кредитор має право пред`явити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту у випадку прострочення позичальником більш ніж на 30 календарних днів строків погашення кредиту або порушення цих строків менш ніж на 30 календарних днів, але більше трьох раз протягом останніх дванадцяти місяців (п. 9.2. кредитного договору).
Позичальник зобов`язаний виконати вимогу кредитора про дострокове погашення грошових зобов`язань за кредитним договором протягом не більше ніж 30 календарних днів з моменту її пред`явлення. У разі невиконання позичальником цієї вимоги кредитор має право пред`явити вимогу поручителю або вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника, які не суперечать чинному законодавству України (п. 9.3. кредитного договору).
Відповідно до п. 16.2. кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обов`язків згідно кредитного договору, кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобов`язань.
За прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов`язання має бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов`язання включно (п. 16.3. кредитного договору).
Відповідно до п. 16.7. кредитного договору до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
Виходячи з аналізу кредитного договору та додатків №1 та №2 (далі-додатки) до нього, позичальника було ознайомлено з сукупною вартістю кредиту та умовами кредитування по програмі «Житло в кредит на вторинному ринку», що підтверджується власноручними підписами позичальника.
Кредитний договір з додатками було укладено та підписано за згоди двох сторін, як кредитодавця так і позичальника, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, що в свою чергу відповідало внутрішній волі позичальника.
Відповідно до п.15.4-15.7 кредитного договору (а.с.20), позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позивач. Позивач засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позивача. Позичальник засвідчив всі ризики, пов`язані з істотною зміною обставин, з яких позивач при укладенні кредитних договорів та договорів забезпечення. Позичальник підтверджує, що в письмовій формі був повідомлений про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту на виконання вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2017 року, тощо.
Про погодження позичальника з усіма умовами споживчого кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту свідчать підпис позивача (позичальника) на додатках до кредитних договорів, які є їх невід`ємною частиною.
Крім того, відповідно до п. 16.7 кредитного договору /т. 1 а.с. 21/, до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору, застосовується строк позовної давності тривалістю три роки.
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме видав кредитні кошти позичальнику, що підтверджується випискою по рахунку /т. 2, а.с.33/.
Відповідач умови договору не виконує, на вимогу про дострокове виконання зобов`язань не реагує (підтверджується вимогою про дострокове виконання грошових зобов`язань, /т. 1 а.с.44/, внаслідок чого станом на 01.09.2014 року виникла заборгованість, яка становить 133 043.10 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 744 742.11 гривень, з яких:
- заборгованість за кредитом 69 151.73 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 906 863.53 гривень, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом -1 136.08 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 14 898.68 гривень;
- заборгованість за відсотками -15 628.68 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 204 956,26 гривень;
- пеня за прострочення погашення кредиту та відсотків - 48262.69 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 632 922.32 гривень. /підтверджується розрахунком заборгованості  т. 1 а.с. 9-12/.
Встановивши вказані обставини. суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач належним чином був ознайомлений з умовами кредитного договору, а також штрафними санкціями за його невиконання, а тому зустрічний позов про визнання недійсним умов кредитного договору про встановлення пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання за споживчим кредитом є необґрунтованим. Крім того, суд зазначив про сплив позовної давності за цим позовом.
Задовольняючи  позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, у позивача виникло право на дострокове стягнення кредиту, а також штрафних санкцій.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи щодо невиконання відповідачем умов кредитного договору і наявності заборгованості не визнаються відповідачем.
Водночас, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині недоведеності позовних вимог про отримання відповідачем кредитних коштів в доларах США.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у повному обсязі скористався своїми процесуальними правами щодо витребування від позивача доказів. Так матеріали справи містять копію кредитної справи, особового рахунку відповідача, меморіального касового ордера, якими підтверджується отримання ним кредиту в доларах США. В своїх численних   письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи, відповідач бездоказово заперечує отримання ним кредиту. Відхиляючи ці доводи відповідача суд першої інстанції обґрунтовано керувався сукупністю досліджених доказів і виходив з того, що ними доводиться факт отримання відповідачем кредиту.
Таким чином колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи щодо отримання відповідачем кредиту у розмірі 60 900 доларів США.
Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вказує на таке.
Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.
Пленум Верховного Суду України у свої постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7).
Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».
За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до змісту Кредитного договору № 223367717   від 13 серпня 2008 року, а саме пункту 16.3 за прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання за цим Договором, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору.
З огляду на наведене вбачається, що визначений у п. 16.3 кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 365 % річних (1 % *365 днів = 365%) перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.
Вищевказана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, яка враховується судовою колегією при вирішенні справи.
Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13 та від 16.09.2015 року у справі № 6-12674св15.
Оскільки умови п. 16.3 кредитного договору № 223367717 є явно несправедливими по відношенню до боржника, колегія суддів приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним.
При цьому, колегія суддів зазначає, що строк позовної давності за такими вимогами не пропущено.
Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України.
Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Спірним п.16.3 договору на боржника покладається зобов`язання сплатити пеню за прострочення строку виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов кредитного договору, у тому числі спірного пункту 16.3, є зобов`язальними, тобто такими, що містять право вимоги і відповідний їй обов`язок.
Кредитним договором № 223367717 строк виконання зобов`язань визначений - не пізніше 13.08.2028 року.
Крім того, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28).
Таким чином, початок перебігу строку позовної давності не пов`язаний з моментом укладення правочину, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є помилковим.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне неврахування судом першої інстанції заяви відповідача про застосування судом позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за період до 11.11.2011 року, колегія суддів з ними не погоджується з таких підстав.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільним кодексом України передбачено два види позовної давності: загальна (ст. 257 ЦК України) та спеціальна (ст. 258 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Відповідно до п.1.3.3. Кредитного договору дата повернення щомісячних ануїтетних платежів 13 числа кожного місяця.
Як вбачається із розрахунку заборгованості останній платіж був вчинений відповідачем 12.03.2013 р. у розмірі 50 доларів США. Але на той час у відповідача вже існувала заборгованість по поверненню кредитних коштів. Отже, оскільки на дату планового погашення 13.03.2013 року відповідач не вніс черговий платіж у розмірі 853, 24 дол. США у Банка розпочався перебіг позовної давності, який по цьому платежу закінчився 13.03.2016 р. По наступних щомісячних платежах позовна давність, відповідно, спливала в наступних місяцях 2016 року. Разом із тим, Банк пред`явив даний позов ще 11.11.2014 року, тобто в межах позовної давності.
Також колегія суддів перевірила інші доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом змінених предмета та підстав позову, несплату позивачем судового збору і прийшла до висновку, що вони також не знайшли свого підтвердження. Позивач не змінював підставу позову,оскільки позов виник саме із кредитного договору, а саме невиконання його умов відповідачем. Судовий збір також був сплачений позивачем, позовні вимоги не були збільшені, отже не підлягала доплата за зміну позовних вимог.
Таким чином, колегія суддів вказує, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, станом на 01.09.2014 року становить 133 043,10 доларів США ( 1 744 742,11грн) - 48 262,69 доларів США (632 922,32 грн) = 84 780,41 доларів США (1 111 819,79 грн)
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.
Керуючись п. 3 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,   - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року - задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 серпня 2017 року - скасувати.
Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (р/р НОМЕР_2 МФО 322904  Код ЄДРПОУ 23494105, 01601, м.Київ, вул. Пирогова, 7-7б) заборгованість за кредитним договором №223367717 від 13.08.2008 року, що станом на 01.09.2014 року складає 84 780, 41 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 111 819, 79 гривень та судовий збір у сумі 3 654, 00 гривень.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання частини договору недійсним задовольнити.
Визнати недійсним умову викладену в п.16.3 кредитного договору № 223367717, укладеному між Публічного акціонерного товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , яка встановлює пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий:                                        Судді: